Справа № 826/30/18
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2019 року № 826/30/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Міністерства внутрішніх справ України, 2. Головного управління Національної поліції в м. Києві
провизнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі-Відповідач-1), Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі - Відповідач-2) про:

визнання протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №2356 о/с по особовому складу в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади

поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що її було незаконно звільнено з займаної посади під час перебування в оплачуваній відпустці для догляду за дитиною по досягнення нею 3-річного віку.

При цьому, відповідач не врахував, що позивач ні в усній, ні в письмовій формі не відмовлявся від проходження служби в поліції, а також не попереджався про неможливість бути прийнятим на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського. Також, позивачу не було надано перелік вакантних посад, які б він міг зайняти та оскражуваним наказом порушено його право, як жінки, що має дітей.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2018 позовну заяву повернуто.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

11 червня 2018 року за вказаною позовною заявою ухвалою суду було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

03 жовтня 2018 року позивачем було подано клопотання про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 10.10.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі залишено без розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 11.01.2019 року вказану справу прийнято до свого провадження суддею Погрібніченком І.М., подальший її розгляд вирішено здійснювати в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

У зв'язку із тим, що судом не було вирішено питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог від 07.09.2018 року, отриманої 03.10.2018 року, суд, встановивши її невідповідність ст.ст.160, 161 КАС України, прийняв ухвалу від 12.02.2019 року про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху.

Позивачем, 20.02.2019 року подано суду клопотання про відмову від вимоги щодо стягнення з МВС України моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору в частині вимог зобов'язати ГУ Національної поліції в м. Києві розглянути кандидатуру позивача для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію України» у Головному Управлінні Національної поліції у місті Києві.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 07.09.2018 року в частині вимоги про стягнення з Міністерства внутрішніх справ моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. повернуто заявнику.

Одночасно ухвалою суду від 27.02.2019 року відмолено в задоволенні клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору та повернуто заяву про збільшення позовних вимог від 07.09.2018 року позивачу, через не усунення у встановлений судом строк її недоліків.

04 лютого 2018 року Відповідачем-1 було подано відзив на позовну заяву , в якому останній просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач-1 наголошував, що на виконання взятих на себе зобов'язань МВС України був розроблений та поданий до Верховної Ради України проект Закону України «Про Національну поліцію», який після проходження відповідних погоджень було прийнято 2 липня 2015 року та зареєстровано за № 580-УІІІ.

Пунктом 1 розділу XI прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Закон було опубліковано 6 серпня 2015 року в газеті «Голос України» у № 141-142.

Пунктом 5 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено втрату чинності Закону України «Про міліцію».

У зв'язку з чим згідно з п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Окрім цього, Наказом України від 06.11.2015 № 1389 «Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» відповідно до ЗУ «Про центральні органи виконавчої влади» затверджено Структуру апарату МВС України.

У Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців.

З огляду те, що позивач не обіймав посаду державної служби, а також те, що його звільнено на законних підставах, підстави для його поновлення на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції відсутні.

03 жовтня 2018 року Відповідачем-1 були подані додаткові пояснення щодо заявленого позову. Зокрема, він наголошував на тому, що Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 2356 о/с старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції капітана міліції ОСОБА_1 згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення органів внутрішніх справ, звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Підставою для видання зазначеного наказу про звільнення слугував рапорт ОСОБА_1 від 06.11.2015, яким остання виявила бажання перейти на службу до Національної поліції України.

Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує МВС України.

Отже, Міністерство внутрішніх справ України не наділено повноваженнями щодо призначення осіб на посади в структурі Національної поліції, а також щодо допуску осіб до участі у конкурсі на заміщення посад поліцейських.

Згідно п. 11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

25 липня 2018 року Відповідачем-2 також було подано відзив на позовну заяву в якому ГУ Національної поліції у місті Києві просило відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач в Головному управлінні не працював, Управління транспортної міліції не входить до складу Головного Управління та в штатному розписі останнього відсутня відповідна посада, на яку просить поновити позивач.

01 лютого 2019 року Відповідачем-2 подано пояснення щодо строків звернення позивача до суду з адміністративним позовом, а 07.02.2019 року Відповідачем -1 відзив на позовну заяву, за змістом, що відповідає раніше поданим його заявам.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач з 24.04.2014 року проходила службу у відділі громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України на посаді старшого інспектора (наказ №984 о/с від 02.06.2014 року)

Згідно Наказу МВС України від 10.12.2014 р. №2561о/с, відповідно до статті 17 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 надано оплачувану відпустку у зв'язку із вагітністю та пологами з 20.11.2014 року по 25.03.2015 року.

Згідно Наказу МВС України від 03.04.2015 р. №589о/с, відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 з 26.04.2015р. по 20.01.2018р. надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Наказом МВС України №2356 о/с від 06.11.2015р. позивача згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Вважаючи оскаржуваний наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" №565-XII від 20.12.1990 року (чинної на момент прийняття оскаржуваного рішення) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначаються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 10 зазначеного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 17 наведеного Положення встановлено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

У той же час, 02.07.2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII, який опубліковано 06.08.2015 року та набрав чинності 07.11.2015 року.

Відповідно до розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в місті Києві цей Закон набирає чинності з дня його опублікування.

Щодо поліцейських підрозділів патрульної поліції в містах Одесі та Львові цей Закон набирає чинності з 20 серпня 2015 року (п.1).

У той же час, відповідно до п.4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів (п.8 розділу ХІ Закону № 580-VIII).

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції (п.9 розділу ХІ Закону № 580-VIII).

Відповідно до приписів п.10 розділу ХІ Закону № 580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Суд звертає увагу, що умови для звільнення з органів внутрішніх справ, визначені у абз.1 пункту 10 розділу ХІ Закону № 580-VIII можуть існувати як самостійно (в залежності від існування бідь-якої з них на останній день тримісячного терміну) так і у сукупності. Втім, їх застосування, як підстави для звільнення, у зв'язку із скороченням штатів, можуть бути застосовані лише з 07.11.2015 року. Одночасно приписи вказаного пункту розділу ХІ Закону № 580-VIII дозволяли звільнення зі служби в органах внутрішніх справ осіб на підставі Положення до 07.11.2015 року.

Як вбачається з оскаржуваного наказу позивача звільнено з органів внутрішніх справ не через скорочення штату.

Відтак посилання в наказі №2356 о/с від 06.11.2015 року на п.10 та п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII не стосується припинення його служби за абзацом 1 пункту 10 розділу ХІ Закону № 580-VIII, а стосується застосування іншої підстави для звільнення, яка діяла на той час відповідно до приписів Порядку, а саме п.64 «з», - у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Одночасно суд зазначає, що відповідно до п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Відповідно до п.5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIII визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 4, ст. 20 із наступними змінами).

Отже, вказаними положеннями визначений порядок звільнення осіб з органів внутрішніх справ та призначення їх на відповідні посади до органів національної поліції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що п.4 , п.10, п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII набирають чинності з 07.11.2015 року, також з вказаної дати втрачає чинність Закон України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 4, ст. 20 із наступними змінами).

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 06.11.2015 року видано наказ про звільнення позивача на підставі п.10 та п.11 розділу ХІ Закону № 580-VIII, тобто в час, коли відповідні правові норми не діяли.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року (справа 1-рп/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд також зазначає, що відповідно до п.64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (підпункт «г») та у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) (підпункт «з»).

У той же час, оскаржуваний наказ про звільнення позивача було видано Відповідачем-1 саме на підставі підпункту «з» п.64 Положення, тобто у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації).

Як вбачається з поданого Відповідачем-1 відзиву ОСОБА_1 було звільнено на підставі її рапорту від 06.11.2015 року, за яким остання виявила бажання перейти на службу до Національної поліції України, втім, відповідної його копії суду надано не було.

Ухвалою суду від 07.03.2019 року у Відповідача - 1 було витребувано належним чином засвідчену копію вказаного рапорту.

Як вбачається з листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 20.03.2019 року №22/1/2-1423, наданого на виконання ухвали суду, місцезнаходження рапорту ОСОБА_1 невідомо.

Отже, Відповідачем 1 не доведено обставини, на яку він посилався, як на підставу своїх заперечень, а саме на бажання позивача звільнитися з органів внутрішніх справ через перехід на службу до Національної поліції України, а відтак, ним не доведено наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за п.п.«з» п.64 Положення.

Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Згідно і частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28 жовтня 2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Таким чином, наказ МВС України №2356 о/с від 06.11.2015р. в частині звільнення позивача згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015р. у запас Збройних Сил за п. 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації) є протиправним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, Відповідач - 1, звільняючи ОСОБА_1 з займаної посади, діяв поза межами повноважень та спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір вирішено на користь сторони, звільненої від сплати судового збору, а також за відсутності витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 22, 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України (, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10) від 06.11.2015 року №2356 о/с по особовому складу в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

3. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року.

4. Звернути до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора відділу громадської безпеки Управління транспортної міліції МВС України з 06.11.2015 року.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко