Справа № 420/6887/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6887/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Арцизької міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування розпорядження Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2 №118 від 22.10.2018 року «Про проведення перевірки дотримання умов договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м.Арциз»,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся Фізична особа підприємкць ОСОБА_1 до Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Арцизької міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування розпорядження Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2 №118 від 22.10.2018 року «Про проведення перевірки дотримання умов договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м.Арциз».

В судовому засіданні 19.03.2019 року позивачем та представником позивача були підтримані заявлені позовні вимоги з огляду на те, що повноваження по здійсненню контролю за діяльністю підприємств транспорту на відповідній території знаходяться в компетенції виконавчих органів місцевого самоврядування, а тому, згідно положень ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідач не мав права перебирати на себе ці повноваження та видавати оскаржене розпорядження щодо проведення перевірок перевізників до яких відноситься позивач. Це є безумовною підставою для визнання оскаржуваного розпорядження протиправним та його скасування. Відповідач та представник третьої особи Арцизької міської ради заперечили проти заявлених позовних вимог з огляду на те, що голова діяв у межах власних повноважень, оскільки він за посадою очолює виконавчий комітет міської ради та позивач не надав до суду доказів порушення його прав та інтересів оскарженим розпорядженням голови.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника третьої особи та дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач Арцизький міський голова, згідно положень ст.140 Конституції України, ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є посадовою особою органу місцевого самоврядування, якому ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надані владні повноваження щодо прийняття розпоряджень з питань діяльності ради та її виконавчих органів, а тому спори,, повязані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності з цього питання, відповідно до положень ст.55 Конституції України п.1 ч.1 ст.19 КАС України підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Позивач є фізичною особою-підприємцем, зареєстрованим в установленому порядку. Відповідно до договору на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 25.12.2014 року, укладеного між мною та виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області, мною забезпечуються перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті №3 «Вул.Калмикова-вул. Інтернаціональна» загального користування в режимі «маршрутне таксі».

22.10.2018 року відповідачем було видано розпорядження № 118 «Про проведення перевірки дотримання умов договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Арциз». Зазначеним розпорядженням відповідач утворює тимчасову комісію для проведення перевірки дотримання умов договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Арциз та вирішує провести перевірку дотримання умов укладених договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Арциз.

Позивач зазначає, що він не згоден з цим розпорядженням, виконавчий комітет наділений делегованими повноваження органів виконавчої влади, зокрема, п.п.1,2 п.б ч.1 ст.30 Закону здійснення заходів щодо розширення та вдосконалення мережі підприємств житлово-комунального господарства, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, розвитку транспорту і зв'язку; здійснення відповідно до законодавства контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, торгівлі та громадського харчування, побутового обслуговування, транспорту, зв'язку, за технічним станом, використанням та утриманням інших об'єктів нерухомого майна усіх форм власності, за належними, безпечними і здоровими умовами праці на цих підприємствах і об'єктах; прийняття рішень про скасування даного ними дозволу на експлуатацію об'єктів у разі порушення нормативно-правових актів з охорони праці, екологічних, санітарних правил, інших вимог законодавства. Отже, законодавець наділив виконавчі органи місцевих рад достатньо широкими повноваженнями у галузі транспорту. Крім цього, у позовній заяві зазначено посилання на низку законодавчих та інших нормативно-правових актів, які визначають саме виконавчий орган ради замовником місцевих перевезень. Розумію жаль відповідача з приводу того, що законом про місцеве самоврядування «питання проведення перевірки дотримання умов укладений договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м. Арциз» не визначено.

Суд оцінюючи вказаний акт субєкту владних повноважень, з огляду на положення ч.2 ст.2 КАС України, приходить до висновку про відсутність підстав для його скасування з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії та бездіяльність.

Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За вимогами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Само по собі порушення вимог закону діями або рішенням субєкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх незаконними, оскільки обовязковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи зазначене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Наведена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17 (номер судового рішення у ЄДРСР 80167902).

Згідно положень ч.5 ст.242 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Під час розгляду справи судом встановлено, що вказане розпорядження голови від 22.01.2018 року №118 фактично реалізовано відносно позивача не було, його перевірка проведена не була, порушень не виявлено, акту перевірки не складено, негативні наслідки для позивача відсутні.

При цьому, позивачем не вказано жодної конкретної обставини щодо того, як саме, та чим оскаржуване рішення порушує права та законні інтереси позивача, також не вказано, які саме права позивача порушені даним рішенням.

Таким чином, позивач скаржиться абстрактно, без жодного обґрунтування негативного впливу цього рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача, що свідчить про відсутність самого предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, в чому і полягає завдання адміністративного судочинства, та фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

В розумінні КАС України, відповідно до приписів пункту 8 частини першої статті 4, позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду. Отже, адміністративний позов подається собою для відновлення її прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, обов'язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів позивача є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем - суб'єктом владних повноважень; а також наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, з чого вбачається, що право на судовий захист не є абсолютним. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно з вищевказаними нормами права, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Відтак, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, в звязку із чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Арцизької міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування розпорядження Арцизького міського голови Одеської області ОСОБА_2 №118 від 22.10.2018 року «Про проведення перевірки дотримання умов договорів на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування у м.Арциз» - відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 29.03.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.