Справа № 826/15002/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імпульс-плюс»

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року

у справі №826/15002/17 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Імпульс-плюс»

до відповідача Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку

третя особа: Міністерство юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення № 393 від 30.05.2017

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Імпульс-плюс» звернулося до суду з позовом до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, третя особа: Міністерство юстиції України, в якому просить суд:

- визнати незаконним та нечинним рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 30.05.2017 № 393 в частині підпункту 6 пункту 4 Положення про встановлення ознак фіктивності емітентів цінних паперів та включення таких емітентів до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності, затвердженого вказаним рішенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що положення у частині підпункту 6 пункту 4 Спірного Положення від 30.05.2017 № 393 є незаконним, суперечить актам вищої юридичної сили і тому не може застосовуватися у практичній роботі. Спірне рішення може завдати також шкоди не тільки емітентам, але й власникам цінних паперів, а також завдає шкоди фондовому ринку у цілому, оскільки знижує ступінь довіри до нього та до цінних паперів, які реєструє сам-таки відповідач.

Рішенням Окружного адміністративного позову від 05 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення у справі, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незаконності, необґрунтованості та необ'єктивності рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Позивач та третя особа у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили..

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до підпункту 170.2.6 пункту 170.2 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України, пунктів 37 10, 37 11 частини другої статті 7, пунктів 5 1, 13 статті 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні", з метою визначення ознак фіктивності емітентів і порядку включення емітента до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку 30.05.2017 Рішенням № 393 затверджено Положення про встановлення ознак фіктивності емітентів цінних паперів та включення таких емітентів до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності (надалі - Рішення №393).

У відповідності до п. 1 Рішення №393, це Положення визначає: 1) ознаки фіктивності емітента цінних паперів; 2) порядок прийняття рішення про включення емітента до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності (далі - список) та виключення з цього списку.

Згідно з пп. 6 п. 4 Рішення №393, ознаки фіктивності емітента цінних паперів (крім корпоративних інвестиційних фондів): основні засоби, та/або незавершені капітальні інвестиції, та/або інвестиційна нерухомість, та/або довгострокові біологічні активи, та/або запаси, та/або поточні біологічні активи, та/або права користування природними ресурсами, та/або відстрочені податкові активи, та/або гроші та їх еквіваленти, та/або інші оборотні активи складають менш ніж 25 відсотків активів емітента станом на кінець звітного періоду.

Не погоджуючись з пп. 6 п. 4 спірного рішення відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час прийняття спірного Рішення № 393 дотримано вимоги законодавства щодо прийняття нормативно правового акту, з детальним дослідженням під час його реєстрації, а також визначену законодавчо кількість критеріїв оцінки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади здійснення державного регулювання ринку цінних паперів та державного контролю за випуском і обігом цінних паперів та їх похідних в Україні визначено Законом України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" від 30.09.1996 №448/96-ВР (надалі - Закон №448/96-ВР).

Статтею 3 Закону №448/96-ВР визначено, що державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється у таких формах, зокрема, прийняття актів законодавства з питань діяльності учасників ринку цінних паперів.

У відповідності до ст. 5 Закону №448/96-ВР, Державне регулювання ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку. Інші державні органи здійснюють контроль за діяльністю учасників ринку цінних паперів у межах своїх повноважень, визначених чинним законодавством. З метою координації діяльності державних органів з питань функціонування ринку цінних паперів створюється Координаційна рада. До складу Координаційної ради входять керівники державних органів, що у межах своєї компетенції здійснюють контроль або інші функції управління щодо фондового ринку та інвестиційної діяльності в Україні. Очолює Координаційну раду Голова Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Склад та Положення про Координаційну раду затверджує Президент України за поданням Голови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону №448/96-ВР, основними завданнями Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку є: 1) формування та забезпечення реалізації єдиної державної політики щодо розвитку та функціонування ринку цінних паперів та їх похідних в Україні, сприяння адаптації національного ринку цінних паперів до міжнародних стандартів; 2) координація діяльності державних органів з питань функціонування в Україні ринку цінних паперів та їх похідних; 3) здійснення державного регулювання та контролю за випуском і обігом цінних паперів та їх похідних на території України, а також у сфері спільного інвестування; 4) захист прав інвесторів шляхом застосування заходів щодо запобігання і припинення порушень законодавства на ринку цінних паперів, застосування санкцій за порушення законодавства у межах своїх повноважень; 5) сприяння розвитку ринку цінних паперів; 6) узагальнення практики застосування законодавства України з питань випуску та обігу цінних паперів в Україні, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення.

Відповідно до п. 13 ст. 8 Закону №448/96-ВР, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право розробляти і затверджувати з питань, що належать до її компетенції, обов'язкові для виконання нормативні акти.

Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку розробляє і затверджує нормативно-правові акти з питань, що належать до її компетенції, обов'язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринку цінних паперів, їх об'єднаннями, контролює їх виконання. Нормативно-правові акти Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. (ч. 25, ч. 27 ст. 6 Закону №448/96-ВР).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 р. №731 (надалі - Положення №731), державна реєстрація нормативно- правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб'єктами нормотворення здійснюється відповідно до указу Президента України від 3 жовтня 1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та цього Положення.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

У відповідності до пункту 2 Положення №731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Пунктом 4 Положення №731, встановлено, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що: а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням зобов'язань України у сфері європейської інтеграції та права Європейського Союзу (acquis ЄС), практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації; б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

З аналізу норм права вбачається, що законодавством встановлено обов'язковість відповідності нормативно- правового акта, що подається на державну реєстрацію, вимогам про мови та інших актів законодавства, узгодженості з раніше прийнятими актами і викладу згідно з правописом та з дотриманням правил нормопроектувальної техніки.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 р. №228 (надалі - Положення №228), Міністерство юстиції України (Мін'юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Підпунктами 1- 15 пункту 4 Положення №228, встановлено, що Мін'юст відповідно до покладених на нього завдань: 1) розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів; 2) розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства та подає їх в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України; 3) здійснює правову експертизу проектів законів, інших актів законодавства, які подаються на розгляд Кабінету Міністрів України, та проектів законів, які подаються на розгляд Верховної Ради України іншими суб'єктами права законодавчої ініціативи, нормативно-правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 4) готує зауваження і пропозиції до прийнятих Верховною Радою України законів, що надійшли на підпис Президентові України; 5) проводить гендерно-правову експертизу актів законодавства; 6) здійснює в установленому законодавством порядку антикорупційну експертизу нормативно-правових актів та проектів нормативно-правових актів, а також розробляє за її результатами рекомендації щодо усунення виявлених факторів, що спричиняють або можуть спричинити вчиненню корупційних та пов'язаних з корупцією правопорушень; 8) здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації; 9) скасовує рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації; 10) перевіряє у міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, а також інших органах, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації, стан додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів, вимагає у разі потреби подання нормативно-правових актів для державної реєстрації або їх скасування, вносить пропозиції про усунення виявлених порушень і недоліків та притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях; 11) розробляє за пропозиціями міністерств та інших центральних органів виконавчої влади плани законопроектної роботи, координує нормотворчу діяльність у міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади, здійснює контроль за такою діяльністю; 13) здійснює науково-експертне, аналітичне, інформаційне та методологічне забезпечення виконання першого етапу реалізації Загальнодержавної програми адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу; 15) здійснює експертизу проектів нормативно-правових актів та нормативно-правових актів, що підлягають державній реєстрації, на відповідність положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

Аналізуючи вказані норми права, колегія суддів приходить до висновку, що на Мін'юст покладено обов'язок здійснювати державну реєстрацію нормативно-правових актів органів державної влади, які підлягають такій реєстрації з обов'язковим проведенням ряд експертиз та перевірок щодо встановлення таких актів визначеним вимогам.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що відповідач прийнявши спірне рішення (в частині пп. 6 п. 4), втручається в структуру активів емітента, визначаючи, які активи є «погані» (фінансові інвестиції, та/або дебіторська заборгованість, та/або векселі), а які «гарні» (усі інші).

Натомість, судом першої інстанції встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідачем було передано до Мін'юста рішення Комісії від 30.05.2017 № 393 «Про затвердження Положення про встановлення ознак фіктивності емітентів цінних паперів та включення таких емітентів до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності».

При цьому, під час розгляду вказаного рішення Мін'юстом встановлено, що Рішення № 393 видано суб'єктом нормотворення відповідно до підпункту 170.2.6 пункту 170.2 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України, пунктів 37-10, 37-11 частини другої статті 7, пункті 5-1 та 13 статті 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні».

Крім того, вказаний акт погоджено з Міністерством фінансів України та Державною фіскальною службою України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з висновками Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 22.09.2017 Рішення № 393 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Водночас, у зазначеному нормативно-правовому акті не виявлено положень, що сприяють або можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень, відсутні ознаки дискримінації.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що положення у частині підпункту 6 пункту 4 Положення від 30.05.2017 № 393 є незаконним та суперечить актам вищої юридичної сили, а тому не може застосовуватися у практичній роботі, як такі, що не відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час прийняття Рішення № 393 відповідачем дотримано вимоги законодавства щодо прийняття нормативно правового акту, з детальним дослідженням під час його реєстрації, а також визначену законодавчо кількість критеріїв оцінки.

Оцінивши доводи апеляційної скарги стосовно того, що під час розгляду справи № 826/23438/15 судом було визнано незаконним та нечинним пп.6 п.4 Положення про встановлення ознак фіктивності емітентів цінних паперів та включення таких емітентів до списку емітентів, що мають ознаки фіктивності від 10.07.2015 № 980 колегія суддів дійшла висновку, що вони не стосуються обставин даної справи, оскільки пп.6 п.4 Положення № 980 містив абсолютно інші ознаки фіктивності емітента ніж ті, що є предметом оскарження у справі, що розглядається. Крім того, ознаки фіктивності Положення № 393 від 30.05.2017 не могли бути предметом розгляду справи на яку посилається апелянт, оскільки рішення у вказаній справі (№826/23438/15) було прийнято у 2016 році при тому, що оскаржувана правова норма з'явилася лише в 2017 році.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ознаки визначені пп.6 п. 4 Положення № 393 є ознаками фіктивності саме емітента, а не будь-якого суб'єкта господарювання, при цьому тільки відповідність емітента певній сукупності (з та більше) таких ознак, за результатами проведеного Комісією аналізу, є підставою для прийняття рішення про включення емітента до списку емітентів. Тобто, відповідність емітента будь-якому з окремих критеріїв не є підставою для визначення емітента таким, що має ознаки фіктивності.

Також посилання апелянта на те, що Положення № 393 може завдати також шкоди не тільки емітентам, а й власникам цінних паперів, а також завдає шкоди фондовому ринку в цілому є таким, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

Перевіривши мотивування та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що доводи апелянта не знайшли своє відображення в ході розгляду справи.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому. що оскаржуваний нормативно-правовий акт було розроблено з метою реалізації Комісією своїх повноважень; здійснення державного регулювання та контролю за випуском і обігом цінних паперів та створено підґрунтя для дієвого механізмі дефініції ринку і умов для діючих потенційних інвесторів в цінні папери, а також зменшенню кількості порушень законодавства на ринку цінних паперів.

Інші доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Імпульс-плюс» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю. А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2019 року.