Справа № 820/351/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2019 року

Київ

справа №820/351/17

адміністративне провадження №К/9901/31159/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

за участю секретаря Горбатюка В.С.

представника позивача - Кобзар О.М.

представника відповідача - Назарінського Б.М.

касаційну скаргу Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 (суддя Панченко О.В.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 (судді Бондар В.О., Кононенко З.О., Калиновський В.А.)

у справі 820/351/17

за позовом Приватної фірми "Алекс-3"

до Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року Приватна фірма «Алекс-3» (далі - позивач, ПП «Алекс-3») звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, Харківського управління Офісу ВП ДФС), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.08.2016 № та № .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно здійснено посилання на ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 у справі К/800/43747/15 та від 15.09.2016 у справі № К/800/38838/15, оскільки предметом судового розгляду в цих справах було питання визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, якими застосовано спеціальну санкцію - індивідуальний режим ліцензування зовнішньоекономічної діяльності, а не накладення штрафів у випадках несвоєчасного виконання або невиконання суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності та іноземними суб'єктами господарської діяльності своїх обов'язків щодо повернення валютних коштів по зовнішньоекономічних контрактах. Відповідач зазначає, що предметом регулювання Господарського кодексу України, у відповідності до статті 4 Господарського кодексу України, не є фінансові відносини за участі суб'єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів. Відповідно до статті 191 Податкового кодексу України функцією контролюючого органу, серед іншого, є здійснення контролю за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті та забезпечення визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов'язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Крім того, згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган. Відтак, після набрання чинності Податковим кодексом України та змінами, внесеними до статті 250 Господарського кодексу України, застосування штрафних санкцій, передбачених частино1 статті 250 Господарського кодексу України, не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби, а застосовуються строки встановлені статтею 102 Податкового кодексу України.

Позивач в письмових запереченнях та в судовому засіданні проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Відповідач в судовому засіданні доводи та вимоги касаційної скарги підтримав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач на підставі акта від 26.07.2016 № 62/28-09-14-01-12/23467315 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні розрахунків по зовнішньоекономічним контрактам №5/15 від 15.04.2015 з нерезидентом ТОО «Темурий», Республіка Казахстан за період з 15.04.2015 по 17.06.2016 , №14/12 від 28.05.2012 з нерезидентом ИП «Абдусаттаров Азис Батирханович», Республіка Казахстан за період з 01.07.2015р. по 17.06.2016, №21/13 від 24.10.2013 з нерезидентом ООО «ЛИНГРАНД», Росія за період з по 17.06.2016, №18/311 від 17.05.2011 з нерезидентом ООО «Piramida-F.R.», Республіка Азербайджан за період з 01.01.2013 по 17.06.2016, №20/12 від 31.10.2012 з нерезидентом Компания ZAZI LTD, Грузія за період з 01.01.2013 по 17.06.2016, № 20/14 від 09.09.2014 з нерезидентом ООО «FUTURE SO ММС», Республіка Азербайджан за період з 09.09.2014 по 17.06.2016, № 1 від 03.08.2015 з нерезидентом ООО «ACTIVE ASIA PLUS», Узбекистан за період з 03.08.2015 по 17.06.2016, №11/15 від 31.07.2015 з нерезидентом ООО «Сали», Республіка Грузія за період з 31.07.2015 по 17.06.2016, №22/14 від 22.10.2014 з нерезидентом ООО «ЛИНГРАНД», Росія за період з 22.10.2014 по 17.06.2016, № РІ 150617-01В від 17.06.2015 з нерезидентом Компания «Beksmak Makine San.Dis. Tic. Ltd. Turkiye за період з 17.06.2015 по 17.06.2016, №02 від 02.03.2009h/ з нерезидентом NAN YA PLASTICS CORPORATION, Таiwan за період з 01.07.2015 по 17.06.2016, №14/311 від 22.04.2011 з нерезидентом ОсОО «КАМА», Республіка Киргизстан за період з 01.04.2015 по 17.06.2016, № 50026103 від 09.12.2014 з нерезидентом ПАО «Нижнекамскнефтехим», Росія за період з 01.07.2015 по 17.06.2016, прийняв податкові повідомлення-рішення від 11.08.2016 № та № .

Так податкове повідомлення-рішення від 11.08.2016 № на суму штрафних санкцій 2 550 грн прийнято внаслідок порушення позивачем статті 9 Декрету Кабінету Міністрів від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», статті 1 Указу Президента України від 18.06.1994 № 319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами».

Податкове повідомлення-рішення від 11.08.2016 № на суму штрафних санкцій 11 886 042,06 грн прийнято внаслідок порушення позивачем статті 1, 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в поземній валюті» із змінами та доповненнями, з урахуванням Закону України від 06.11.2012 №5480-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення інструментів впливу на грошово-кредитний ринок», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 20.08.2014р. № 515 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 20.11.2014 № 734 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 01.12.2014 № 758 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 03.03.2015 № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 03.06.2015 № 354 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 03.09.2015 № 581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 04.12.2015р. №863 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», пункту 1 Постанови Правління НБУ від 03.03.2016 №140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Суд першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходили з тих мотивів, що керівник позивача вживав залежні від нього заходи для повернення валютної виручки, а досліджені під час судового розгляду докази свідчать про те, що причиною порушення строку повернення валютної виручки в Україну були не його умисні дії, а дії контрагентів позивача - нерезидентів. Крім того, визначена відповідачем пеня за порушення строків розрахунків в іноземній валюті по експортним операціям є адміністративно-господарською санкцією, вона повинна була застосовуватись у межах строків, визначених ст. 250 Господарського кодексу України. При цьому суди посилаються на позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 04.11.2014 у справі №21-469а14. Також, Постановою Правління НБУ №361 від 28.07.2016 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів НБУ» збільшено граничний термін розрахунків за операціями з експорту та імпорту з 90 до 120 днів. Оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято 11.08.2016, відтак на момент їх прийняття термін розрахунків за операціями з експорту та імпорту становив 120 днів.

Так, згідно з частиною першою статті 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Проте, з набранням 01.01.2011 чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 № 2756-VI зі сфери дії статті 250 Господарського кодексу України виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Порядок застосування цих санкцій з 01.01.2011 врегульовано статтями 113, 114 Податкового кодексу України.

Зокрема, пунктом 113.3 статті 113 Податкового кодексу України передбачено, що штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються у порядку та у розмірах, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Застосування за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), не передбачених цим Кодексом та іншими законами України, не дозволяється.

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

В свою чергу, відповідно до пункту 114.1 статті 114 Податкового кодексу України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов'язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу, пунктом 102.1 якої передбачено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Таким чином, посилання судів попередніх інстанцій на висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 250 Господарського кодексу України, викладений у постанові від 04.11.2014 у справі № 21-469а14, колегія суддів відхиляє, оскільки цей висновок зумовлений відмінністю редакції статі 250 Господарського кодексу України до набрання 01.01.2011 чинності Податковим кодексом України, тобто постановлений за різного правового регулювання розглядуваних правовідносин.

Беручи до уваги, що до даних спірних правовідносин пріоритетним у застосуванні є саме Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а не Господарський кодекс України, а також враховуючи, що цим Законом передбачені виключні випадки звільнення від відповідальності, суди цілком обґрунтовано відхилили доводи позивача про наявність законних підстав для звільнення його від відповідальності за виявлене контролюючим органом порушення строків розрахунків в іноземній валюті, з огляду на те, що нарахована пеня є адміністративно-господарською санкцією і з незалежних від підприємства причин саме нерезидентом була здійснена затримка в проведені перерахування грошових коштів за поставлену продукцію по контрактах, а позивач вживав заходів щодо недопущення такого порушення.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку (частина перша статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»).

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Штрафні санкції за порушення статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» за неподання декларації про валютні цінності є похідними від висновків про порушення позивачем статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За встановлених у справі фактичних обставин суд касаційної інстанції не має можливості встановити факту наявності складу податкового правопорушення, позаяк суди попередніх інстанцій не встановили таких обставин як, зокрема, за якими контрактами позивачем було порушено строки розрахунків, в яких розмірах позивачем недоотримано валютної виручки та кількість днів прострочення за кожним з контрактів, враховуючи строки встановлені Національним Банком України в період виникнення спірних правовідносин.

Крім того, 20.03.2019 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких позивач надає висновки комісійної судової економічної експертизи, при призначенні якої ставилося питання щодо правильності проведених розрахунків пені за порушення правил здійснення господарської діяльності, згідно акта перевірки та розрахунку пені проведеного до податкового повідомлення-рішення від 21.04.2017 № , в тому числі в частині щодо дотримання умов неперевищення загального розміру пені суми неодержаної виручки. У випадку неправильності обрахунку, вказати обставини, з якими це пов'язано.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, обставини щодо правомірності розрахунку суми пені входять до предмету доказування в межах розгляду даної справи. У випадку оспорювання позивачем правильності обрахунку суми пені, такі доводи підлягали дослідженню судами попередніх інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, суд не позбавлений можливості витребувати докази за власною ініціативою на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 344, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Харківського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 у справі № 820/351/17 скасувати.

Справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис) І.А. Васильєва
Судді: (підпис) С.С. Пасічник
(підпис) В.П. Юрченко