Справа № 826/7417/17
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7417/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Цюпка Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2018 року (дата складання повного тексту не зазначена) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: Управління освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася у суд із позовом до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.08.2015 року №493-к про її звільнення з посади начальника Управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, 19 серпня 2015 року за сукупністю підстав, а саме: пункту 72 статті 36 та пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити її на посаді начальника управління освіти Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 20 серпня 2015 року;

- зобов'язати Печерську районну в місті Києві державну адміністрацію скасувати запис в її трудовій книжці від 19 серпня 2015 року про звільнення з посади начальника Управління освіти Печерської райдержадміністрації в місті Києві;

- стягнути з Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на її користь заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу з 20.08.2015 року по день фактичного поновлення на посаді з урахуванням утриманих податків та обов'язкових платежів.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про очищення влади» вона не була ознайомлена із розпорядженням голови Печерської РДА в м. Києві від 05 квітня 2015 року №110-к «Про початок проведення в Печерській районній в м. Києві державній адміністрації перевірки, передбаченої ст. 5 Закону України «Про очищення влади», і відповідно не мала змоги вчасно виконати приписи законодавства про люстрацію, але як тільки їй стало відомо про проведення люстраційної перевірки направила всі необхідні документи на адресу роботодавця, про що є чек поштового відправлення з описом вкладених документів. Також, позивач вказує на те, що протиправним є посилання відповідача в оскаржуваному розпорядженні як на підставу звільнення на пункт 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України, оскільки звільнення працівника за вказаною нормою може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник або письмової згоди працівника. Окрім того, позивач посилається на те, що станом на день звільнення вона перебувала на лікарняному в зв'язку з складною вагітністю, що на думку останньої, виключає можливість її звільнення згідно пункту 5 ст. 40 вказаного кодексу. Окремо позивач звертає увагу на те, що з 11 червня по 11 вересня 2015 року юридичного управління освіти Печерської РДА в м. Києві на момент її звільнення не існувало та в порушення ст. 47 та 116 Кодексу законів про працю України відповідач у день звільнення не провів з нею розрахунок та не видав трудову книжку з копією розпорядження.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів, якими підтверджується неправомірність її звільнення. Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач упродовж більш ніж чотири місяці була відсутня на робочому місці в зв'язку з непрацездатністю, з огляду на що, у відповідача були наявні правові підстави для її звільнення на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України. Також, позивачем до 31 травня 2015 року заяву про згоду на проведення перевірки та пакет документів для проведення перевірки до райдержадміністрації надано не було, а відповідні документи надійшли від позивача лише 05 червня 2015 року, на підставі чого суд першої інстанції зазначив, що при видачі оскаржуваного розпорядження відповідач діяв у передбачений законодавством спосіб.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що вона не була ознайомлена відповідачем із розпорядженням Печерської РДА в м. Києві від 05 березня 2015 року №110-к про початок проведення в Печерській РДА в м. Києві перевірки, передбаченої ст. 5 Закону України «Про очищення влади» та як тільки дізналася про її проведення направила відповідні документи. Також, апелянт вказує на те, що суд залишив без уваги, що вона не перебувала на лікарняному у вказаний відповідачем період з 27 січня 2015 року по 28 травня 2015 року чотири місяці підряд. Окрім того, позивач стверджує, що 29 травня 2015 року вона приступила до роботи, а відповідальність за ненадання доказів її виходу на роботу та не видання відповідного розпорядження про те, що вона приступила до виконання обов'язків начальника управління, несе відповідач. Окремо апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано порушення відповідачем порядку її звільнення, що відповідно до вимог діючого законодавства та судової практики є підставою для визнання судом звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість, та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 червня 2013 року №187-к ОСОБА_2 призначена на посаду начальника Управління освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, як така, що пройшла за конкурсом.

Розпорядженням голови Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 серпня 2015 року № 493-к ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Управління освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації за наступних підстав, а саме: за пунктом 72 статті 36 Кодексу законів про працю України, з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» та за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, за нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Звільнення позивача із займаної посади було погоджено Департаментом освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та головою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с. 61-62, 63, 64 т. 1).

Вважаючи вказане розпорядження протиправним, позивач звернулася у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з'являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Таким чином, звільнення працівника на підставі вказаної норми можливе лише після закінчення строків, зазначених у цій нормі, та за умови, що працівник не став до роботи. Вихід працівника на роботу хоча б на один день перериває чотиримісячний строк, і надалі цей строк має обчислюватися спочатку. Звільнення за цим пунктом можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки по вагітності та пологах) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посада) за певних захворювань. Якщо працівник став до роботи, навіть якщо до цього хворів понад зазначені строки, його звільнення вважається незаконним.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

За приписами статті 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: ліквідації підприємства, установи, організації; незадовільного результату випробування, обумовленого при прийнятті на роботу; звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації; звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації; звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян; звільнення працівника, який вчинив за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібне) майна власника, встановлене вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Законодавством можуть бути передбачені й інші випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 27 січня 2015 року до 29 травня 2015 року не працювала, що підтверджується листками непрацездатності, зокрема: з 27.01.2015 серія АГЗ № 681555, стати до роботи 05.02.2015; з 05.02.2015 серія АГЧ №727155, стати до роботи 07.02.2015; з 09.02.2015 серія АГЧ № 074470, стати до роботи 21.02.2015; з 23.02.2015 серія АГЧ №851659, стати до роботи 21.03.2015; 23.03.2015 серія АГЧ №592061, стати до роботи 11.04.2015; з 14.04.2015 серія АГЧ № 741506, стати до роботи 25.04.2015; 27.04.2015 серія АГЧ № 434138, стати до роботи 09.05.2015; з 12.05.2015 серія АГЧ № 890412, стати до роботи 29.05.2015.

Згідно з вказаними листками непрацездатності причиною непрацездатності зазначено загальне захворювання. Докази на підтвердження того, що тимчасова непрацездатність позивача була пов'язана з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, вагітністю та пологами, та давала право на більш тривалий строк збереження за нею робочого місця на час її непрацездатності, в матеріалах справи відсутні.

Вищенаведене свідчить про те, що позивач упродовж більш ніж чотири місяці підряд була відсутня на робочому місці внаслідок тимчасової непрацездатності, що згідно вимог пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що 29 травня 2015 року вона приступила до виконання своїх посадових обов'язків та у період з 02 червня 2015 року до 18 червня 2015 року перебувала на курсах підвищення кваліфікації в Київському університеті ім. Б. Грінченка на підставі наказу в.о. директора Печерської гімназії №75, оскільки, основним місцем роботи ОСОБА_2 було саме Управління освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що зазначене управління направляло позивача на вказані курси.

Також, з наданих відповідачем копій документів (т. 2 а.с.88-92), які за родом своєї діяльності повинна була підписувати позивач, вбачається, що з 29 травня 2015 року та в подальшому посадові обов'язки начальника Управління освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації виконував ОСОБА_4

До того ж, відповідно до наявних в матеріалах справи копій розрахункових відомостей (т. 2 а.с.71-80) в період з 29 травня 2015 року по 18.06.2015 року і в подальшому до моменту звільнення заробітна плата позивачу не нараховувалася та не виплачувалася, а отримані позивачем кошти є оплатою за листками непрацездатності, що спростовує доводи апелянта про те, що вона з 29 травня 2015 року вийшла на роботу та отримувала заробітну плату.

Посилання позивача на те, що звільнення працівника за вказаною нормою може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник або письмової згоди працівника також не заслуговують на уваги та спростовуються вимогами статті 431 КЗпП України.

Твердження позивача про те, що її тимчасова непрацездатність переривалася, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки норма пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП пов'язує переривання тимчасової непрацездатності працівника з його фактичним виходом на роботу та виконанням своїх посадових обов'язків.

Однак, колегія суддів зазначає, що дні між закриттям та відкриттям нових лікарняних листків позивача не були робочими і позивач не виходила на роботу.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 809/763/14.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в додаткових поясненнях до апеляційної скарги на постанову Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі №804/2684/16, позаяк вказана постанова прийнята за інших фактичних обставин справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що у відповідача були наявні правові підстави для звільнення позивача на підставі пункту 5 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки ОСОБА_2 не з'являлася на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про неправомірність звільнення її з підстав, передбачених пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Визначення очищення влади (люстрація) міститься у частині першій статті 1 Закону України «Про очищення влади» та означає встановлену цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:

1) Прем'єр-міністра України, Першого віце-прем'єр-міністра України, віце-прем'єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб'єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про очищення влади» особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону.

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Слід зауважити, що положення Закону України «Про очищення влади» не містять жодних застережень з приводу можливості продовження терміну на подання заяви про проведення перевірки в рамках цього Закону у зв'язку з необізнаністю особи про початок проведення перевірки чи перебуванням особи на лікарняному.

Механізм очищення влади передбачений Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563 "Деякі питання реалізації Закону України "Про очищення влади"".

Пунктами цього 5, 6 Порядку передбачено, що керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу.

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

На виконання Розпорядження Кабінету міністрів України від 16.10.2014 року № 1025-р «Про затвердження платну проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.03.2015 року №110-к «Про початок проведення в Печерській районній в м. Києві державній адміністрації перевірки, передбаченої ст. 5 Закону України «Про очищення влади» встановлено розпочати і провести з 16 березня 2015 року по 31 травня 2015 року в Печерській районній в м. Києві державній адміністрації перевірку, передбачену ст. 5 Закону України «Про очищення влади» стосовно заступника голови районної державної адміністрації, заступника керівника апарату, керівників структурних підрозділів районної державної адміністрації, в тому числі апарату.

Однак, до 31 травня 2015 року заява про згоду на проведення перевірки та пакет документів для проведення перевірки позивачем надані не були. Такі документи надійшли від позивача лише 05 червня 2015 року.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача про порушення позивачем вимог пункту 6 Порядку проведення перевірки щодо недоведення до її відома рішення про початок проведення перевірки, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 27 березня 2015 року на виконання вимог п. 6 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», Печерська районна державна в м. Києві державна адміністрація направила ОСОБА_2 за офіційною адресою реєстрації її місця проживання рекомендований з повідомленням лист №1050/01-879/в-17, в якому позивача було повідомлено про початок перевірки відповідно до розпорядження від 05.03.2015 року №110-к та необхідність подати до Печерської районної державної в м. Києві адміністрації відповідні документи. Однак, вказаний лист повернувся до районної державної адміністрації із позначкою «за закінченням терміну зберігання».

При цьому, як зазначалося вище, вимоги ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади» чітко передбачають, що неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону. Вказана норма не пов'язує термін щодо початку спливу строку на подання заяви із датою доведення рішення про початок проведення перевірки до особи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та її представник однозначно стверджували, що заява та документи, необхідні для проведення перевірки позивача на виконання Закону України «Про очищення влади» були надіслані до відповідача саме 26.05.2015 року і тільки після того, як представником відповідача надано було докази того, що 26.05.2015 року позивачем було надіслано заяву про надання їй щорічної основної відпустки з 27.05.2015 року тривалістю 15 календарних днів позивач змінила свої пояснення та зазначила, що заява про проведення перевірки нею була направлена вдруге 04.06.2015 року.

Також, колегія суддів критично сприймає посилання позивача на чек «Нової Пошти» №4362 як на доказ направлення заяви та документів, необхідних для проведення перевірки на виконання Закону України «Про очищення влади» згідно якого дата оформлення відправлення 26.05.2015 року. Позаяк, згідно вказаного чеку неможливо встановити, що саме було відправлено на адресу Печерської райдержадміністрації 26.05.2015 року. Натомість, відповідачем надано до матеріалів справи докази, що свідчать про надіслання позивачем на адресу Печерської райдержадміністрації заяви про надання відпустки, зокрема копії експрес - накладна №4362, заяви про надання відпустки від 26.05.2015 року, акту від 27.05.2015 року, листа від 27.05.2015 року №105/01-1722/В-20.

Разом з тим, згідно з наявною в матеріалах справи копії експрес - накладної №3047 заява про проведення перевірки та відповідні документи позивачем були направлені на адресу відповідача лише 04 червня 2015 року, що спростовує доводи позивача про направлення такої заяви 26.05.2015 року.

Також, судова колегія не приймає до уваги доводи позивача щодо протиправного звільнення на підставі п. 72-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України лише 19.08.2015 року, а не 05.06.2015 року, з огляду на вимоги Порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1999 року №1374 та передбачену цим Порядком процедуру погодження звільнення позивача.

Доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог ст. 47 та 116 Кодексу законів про працю України також не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач, на виконання вимог п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в МЮУ 17 серпня 1993 року за №110, здійснював дії щодо повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки (а.с. 39-42 т. 1). До того ж, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з вимогою про отримання трудової книжки чи спірного розпорядження або перешкоджання відповідача в отриманні зазначених документів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що, відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 29 березня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді Л.В. Бєлова

В.В. Файдюк