Справа № П/811/865/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 березня 2019 року

Київ

справа №П/811/865/16

адміністративне провадження №К/9901/23128/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Жука Р.В., суддів Притули К.М., Хилько Л.І.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 березня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Кругового О.О., суддів - Лукманової О.М., Божко Л.А.) у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправною і скасування постанови,

установив:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 15 вересня 2014 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року. Вважала оскаржувану постанову незаконною, оскільки відповідач завершив виконавче провадження, фактично не виконавши рішення національних судів, ухвалених на користь позивача.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 липня 2016 року позивачу поновлено строк звернення до суду з цим позовом.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 березня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено: визнано протиправною та скасовано постанову від 15 вересня 2014 року ВП №33934331, видану головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року по справі ОСОБА_2 (№65511/10) щодо виконання рішень національного суду, а саме: постанови (Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 березня 2009 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2009 року); вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати прийняті ними рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити (з урахуванням внесених до касаційної скарги змін).

В обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник посилається на те, що за приписами Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» до повноважень Державної виконавчої служби України належить виконання рішень ЄСПЛ лише в частині виплати стягувачеві відшкодування. Застосування ж додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених рішенням Європейського суду з прав людини, а саме: виконання рішень національних судів, покладене на орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_2 працювала у виконавчому комітеті Світловодської міської ради на посаді заступника начальника управління економіки та розвитку міста - завідувача відділу економічного розвитку, комунальної власності та приватизації, проте наказом №5-К від 10 січня 2006 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (у зв'язку зі скороченням штату).

Постановою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 березня 2009 року у справі № 2-а-11/09, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2009 року, визнано нечинним розпорядження виконавчого комітету Світловодської міської ради №5-К від 10 січня 2006 року «Про звільнення ОСОБА_2.», поновлено її на посаді заступника начальника управління економіки та розвитку міста виконавчого комітету Світловодської міської ради - завідуючої відділом економічного розвитку, комунальної власності та приватизації з 10 січня 2006 року; стягнуто з виконавчого комітету Світловодської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13325,00 грн. та відшкодовано моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 березня 2013 року зазначені судові рішення залишив без змін.

Оскільки судові рішення у справі № 2-а-11/09 не виконані, ОСОБА_2 звернулась до Європейського суду з прав людини.

26 липня 2012 року Європейським судом з прав людини прийнято остаточне рішення у справі «Харук та інші проти України» (в якому об'єднано заяву позивача № 65511/10), яким визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на користь заявників.

Згідно з резолютивною частиною рішення Європейського суду з прав людини держава Україна зобов'язана сплатити позивачу 3000 євро справедливої сатисфакції, та виконати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 березня 2009 року, яке набрало законної сили 16 вересня 2009 року).

17 серпня 2012 року відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №33934331 з виконання рішення Європейського суду з прав людини №65511/10 від 26 липня 2012 року.

15 вересня 2014 року відповідачем винесено постанову про закінчення вказаного виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із фактичним виконанням рішення в повному обсязі.

Задовольняючи позов та скасовуючи оскаржувану постанову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що державним виконавцем не перевірено виконання рішення національного суду, ухваленого на корить позивача, та передчасно закінчено виконавче провадження.

Колегія суддів КАС ВС погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України (у редакції, яка діяла станом на час вирішення справи) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; - далі - КАС України) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

30 березня 2006 року № 3477-IV набрав чинності Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), який регламентує відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї.

Згідно зі статтею 1 Закону № 3477-IV у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України;

виконання Рішення - а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру;

Орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Згідно зі статтею 2 Закону № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Відповідно до статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 17 Закону № 606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтею 49 Закону № 606-XIV визначено підстави, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 8); якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 12).

Суди встановили, що підставою до звернення ОСОБА_2 до Європейського суду з прав людини було тривале невиконання постанови Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 березня 2009 року у справі №2-а-11/09.

Згідно з резолютивною частиною рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року № 65511/10 держава Україна зобов'язана виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача, та сплатити їй відшкодування.

Приймаючи спірну постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідач виходив з того, що рішення Європейського суду з прав людини виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом: грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2012 року № 2271 у розмірі 15641,50 грн (еквівалент 3000 євро), а відповідно до інформації, наданої Виконавчим комітетом Світловодської міської ради Кіровоградської області, рішення національного суду боржником виконано фактично у повному обсязі.

Водночас, як встановили суди, листом від 26 серпня 2014 року №01-08/26/1 Виконавчий комітет Світловодської міської ради Кіровоградської області повідомив державного виконавця про виконання постанови Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 березня 2009 року у справі №2-а-11/09, а саме: виконавчим комітетом сплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодовано моральну шкоду.

При цьому, у листі повідомлялося, що поновити позивача на посаді заступника начальника управління економіки та розвитку міста виконавчого комітету Світловодської міської ради - завідуючого відділом економічного розвитку, комунальної власності та приватизації з 10 січня 2006 року, Виконавчий комітет Світловодської міської ради не має можливості, оскільки означена посада відсутня у структурі виконавчого комітету.

Отже, ОСОБА_2 й досі не поновлена на посаді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави стверджувати, що рішення національного суду, ухвалене на корить позивача, виконане у повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем передчасно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, що є підставою до її скасування.

У касаційній скарзі відповідач зауважує, що за приписами Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» до повноважень Державної виконавчої служби України належить виконання рішень ЄСПЛ лише в частині щодо виплати стягувачеві відшкодування, а не щодо виконання рішень національних судів.

Водночас, такі доводи колегія суддів ВС вважає необґрунтованими і такими, що не стосуються предмета доказування у цій справі, оскільки закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання рішення суду у повному обсязі, коли таке не відповідало дійсності, є безпідставним.

Крім того, запропонований відповідачем підхід, коли він не повинен втручатися у процедуру виконання рішення національного суду, може призвести до того, що це рішення так і залишиться невиконаним, що знову може мати негативні наслідки для держави, яку ЄСПЛ зобов'язав вжити заходів щодо його виконання.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав до задоволення позову.

Отже, судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

постановив :

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 7 березня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус