Справа № 120/146/19-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 березня 2019 р. Справа № 120/146/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Руслани Миколаївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (21050, АДРЕСА_1) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7), ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці (Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (21050, АДРЕСА_1) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що є особою, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою, виданою управлінням соціального захисту населення (Правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради.

Позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду та отримує пенсію, пенсійні виплати отримувала регулярно. Однак, з квітня 2017 по вересень 2017 позивачу пенсію не виплачено, в зв'язку із чим, 08.09.2017 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про поновлення пенсії. Рішенням від 18.09.2017 виплату пенсії поновлено, проте, кошти з 01.04.2017 по 17.09.2017 включно позивачу виплачені не були.

В подальшому, починаючи з 18.09.2017 по травень 2018 виплата пенсії продовжувалась на відповідний рахунок позивача. Проте, починаючи з 16.07.2018 пенсія не була зарахована на рахунок позивача, в зв'язку з чим, останній звернувся до відповідача із запитом про надання обґрунтування не виплати пенсії. У відповідь на вказаний запит управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниці надіслано лист, в якому повідомлено, що для поновлення виплати пенсії необхідно звернутись до Прозорого офісу із заявою про поновлення виплати пенсії.

Позивачем вказано, що згідно відповіді на запит від 18.11.2018 підставою для припинення виплати пенсії є інформація відповідних державних органів щодо тривалої відсутності останнього за місцем фактичного проживання у місті Вінниці. Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернулась до суду із адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 21.01.2019 відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

05.02.2019 на адресу суду від сторони відповідача надійшло клопотання за вх. №7008 про заміну сторони відповідача ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на належного відповідача - управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці.

Ухвалою суду від 07.02.2019 вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження із викликом осіб. Перше судове засідання призначено на 27.02.2019.

В ході судового розгляду судом залучено до участі у справі другого відповідача - управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та витребувано в останнього відомості щодо пенсійних виплат.

На виконання вимог ухвали суду від 27.02.2019, представником управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці надано до суду витребувані відомості та відзив на адміністративний позов. З даного відзиву слідує, що відповідач заперечує проти задоволення позову, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці. В травні до ОСОБА_2 з Департаменту інформаційних систем та електронних реєстраторів надійшли списки в яких вказано, що позивач 23.03.2018 перетинала кордон, тому, в червні 2018 позивачу було припинено виплату пенсії. За період з травня по липень позивач не зверталась до управління про поновлення виплати пенсії. Відповідно до п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016, соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі отримання інформації рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат. На підставі протоколу комісії Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №29 від 10.07.2018 позивачу було припинено виплату пенсії. Крім того, управлінням вказано, що після припинення виплати пенсії позивачу нарахування пенсії не здійснюється.

Разом з відзивом представником відповідача подано заяву про розгляд справи за відсутності представника управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці. Окремо вказав, що проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, покладаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву.

В судове засідання учасники справи не зявились, будучи належним чином повідомленні про час, дату та місце судового засідання.

Натомість, позивачем 22.03.2019 подано клопотання про розгляд справи без її участі, додатково зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представик Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області клопотань щодо неможливості прибути в судове засідання на адресу суду не направляв.

Відповідно до ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З підстав, наведених вище, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці та отримувала пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до довідки ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці №387 від 01.02.2019 року, яка видана на підставі пенсійної справи №802836, пенсію позивач отримує за віком довічно (а.с. 51).

12.02.2015 ОСОБА_1 взято на облік як переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористочної операції, що підтверджено довідкою №509621526. Термін дії довідки продовжено до 16.11.2016.

08.09.2017 позивач звернулась до начальника управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці із заявою про поновлення виплати пенсії, у зв'язку з відсутністю в місті. Виплату пенсії поновлено позивчу з 18.09.2017 року.

16.07.2018 ОСОБА_1 звернулась до начальника управління Пенсійного фонду у місті Вінниці із запитом про надання інформації щодо невиплати пенсії за червень та липень 2017 року.

23.07.2018 управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниці розглянуто запит ОСОБА_1 від 16.07.2018 щодо виплати пенсії та повідомлено, що в травні 2018 року з Департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів надійшли списки про те, що позивач 23.03.2018 перетнула кордон. Протоколом комісії Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради обстеження матеріально-побутових умов сім'ї №29 від 10.07.2018 позивачу була припинена виплата пенсії.

В подальшому, 18.11.2018 позивачем направлено запит від фізичної особи на отримання публічної інформації в електронному вигляді.

ОСОБА_3 управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області 23.11.2018 розглянуто запит позивача на отримання публічної інформації та повідомлено, що у зв'язку із тривалою відсутністю за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 з 01.04.2017 припинена виплата пенсії. Однак, 19.09.2017 рішенням Комісії №38, з вересня 2017 виплату пенсії поновлено. Окремо підтверджено, що з квітня по серпень 2017 року виплата пенсії не проводилась.

У відповіді на запит, також вказано, що рішенням Комісії №29 від 10.07.2018 виплату пенсії повторно припинено з червня 2018, у зв'язку з отриманням інформації про виїзд позивача 26.03.2018 до покинутого місця проживання та відсутності інформації про повернення.

Тобто, виплата пенсії у 2017 та 2018 роках припинена на підставі Порядку призначення (відновлення) і соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частина 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

(Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року)

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Згідно до пункту 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб";

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Отже, припиняючи виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідачем порушено право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 31.07.2018 по справі № 569/5521/17 (ЄДРСР 75631444).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року.

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Як свідчить аналіз положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

(Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 по зразковій справі № 805/402/18).

Проте, як вбачається з матеріалів справи жодного рішення щодо припинення позивачу пенсії з підстав, передбачених Законом, саме Пенсійним фондом не прийнято.

Що ж стосується рішень комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, то вони не є такими рішеннями у розумінні частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у місті Вінниці протиправно припинив виплату пенсії позивачу та не виплачував її у період з квітня 2017 року по вересень 2017 року та починаючи з червня 2018 року. Щодо вимог в цій частині, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці та саме в останнього отримувала пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Нормами ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Відтак, відновлюючи порушене право позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці поновити ОСОБА_1 пенсію відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", а також зобов'язати останнього нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з квітня 2017 року по 18 вересня 2017 року (включно) та за період із червня 2018 року по день поновлення пенсійних виплат.

Визначаючись щодо періоду за який необхідно позивачу нарахувати та виплатити пенсію, суд бере до уваги лист ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області 23.11.2018, яким розглянуто запит позивача на отримання публічної інформації та повідомлено, що ОСОБА_1 з 01.04.2017 припинена виплата пенсії, та відповідно 19.09.2017 рішенням Комісії №38 виплату пенсії поновлено. Окремо підтверджено, що з квітня по серпень 2017 року виплата пенсії не проводилась. Згідно із відповідю на запит, також вказано, що рішенням Комісії №29 від 10.07.2018 виплату пенсії повторно припинено з червня 2018.

Зазначене вище підтверджується також довідками ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці від 14.03.2019 №№95, 96, які надані відповідачем на вимогу суду.

Поряд з іншими позивачем заявлено позовну вимогу щодо зобов'язання відповідача в подальшому утримуватись від дій щодо призупинення виплати пенсії на підставі рішень міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій, соціальних допомог, пільг та розгляду інших соціальних питань (соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам) або повідомлень органів державної влади, місцевого самоврядування, юридичних чи фізичних осіб або громадських організацій, а також відомостей із системи "АРКАН" тощо, у зв'язку з перебуванням позивача за межами України більше 60 днів.

Суд вказує, що право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відтак, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає. В даному випадку вона є передчасною, адже спір в цій частині не існує.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення шляхом зобов'язання відповідача подати звіт в установлений судом термін, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Таким чином, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеного рішення в силу того, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати, понесені позивачем у даній справі, підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці поновити ОСОБА_1 пенсію відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з квітня 2017 року по 18 вересня 2017 року (включно).

Зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період із червня 2018 року по день поновлення пенсійних виплат.

В решті вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в місті Вінниці утримуватись в подальшому від дій щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 - відмовити.

В частині вимог до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (іден. номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у місті Вінниці (Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ) сплачений при зверненні до суду судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 384,40грн. (триста вісімдесят чотири гривні 40 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (21050, АДРЕСА_1, іден. номер - НОМЕР_1); ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, код ЄДРПОУ - 13322403); ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у місті Вінниці (Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, )

Повний текст рішення суду складено: 02.04.2019

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна