Справа № 620/3777/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3777/18 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про скасування наказу відповідача № 102 від 08.11.2018; зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд вказане судове рішення скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) є громадянкою Російської Федерації, 04.08.2015 легально прибула на територію України у пункті пропуску «Нові Яриловичі», 19.10.2018 звернулась до відповідача з заявою-анкетою про визнання її та трьох її дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с. 39-40).

У своїй заяві позивач зазначила, що в 2007 році проти її чоловіка, ОСОБА_5, була порушена кримінальна справа та проведений перший обшук. Під час спільного життя вона з дітьми пережила п'ять обшуків, проведених російською владою, у зв'язку з порушеними проти її чоловіка семи кримінальних політичних справ. Сьома справа була порушена за фактом, що чоловік позивача став на захист України, та звинувачення російської влади в розпалюванні міжнародного конфлікту. Восьма кримінальна справа була порушена, коли вони були вже в Україні, та в цей час почали надходити різні погрози в бік її чоловіка, неї самої та їх дітей. Вказує, що повернення в Росію неможливе, оскільки на її чоловіка чекає арешт та, можливо, смерть.

Під час процедури розгляду заяви позивача з нею були проведені співбесіди, що підтверджується копіями протоколів співбесіди від 25.10.2018 (а.с. 86-102).

08.11.2018 головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області Федоренко Т.Л. був винесений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2018CN0031 громадянки Російської Федерації ОСОБА_3, згідно якого вважає за доцільне відмовити громадянці Російської Федерації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявниці відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 158-169).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем було прийнято наказ № 102 від 08.11.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадян Російської Федерації, зокрема, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з неповнолітніми особами: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 170-171).

Не погоджуючись із таким висновком міграційної служби, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача, що вона або члени її родини стануть жертвами переслідувань в країні походження, є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону).

Згідно частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В силу частини першої статті 8 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що на співбесіді 25.10.2018 позивач зазначила, що на території Російської Федерації проти її чоловіка заведено вісім кримінальних справ з політичних мотивів, остання з яких, у зв'язку з тим, що він став на захист України, вказує, що з 2007 року по 2015 було проведено чотири або п'ять обшуків, в 2007 році чоловіка було засуджено до 2 років позбавлення волі умовно, а від співробітників правоохоронних органів Російської Федерації надходили погрози по відношенню до неї та її дітей.

В якості доказу елементу переслідування за політичними поглядами, позивачем не було надано жодних доказів того, що вона та її родина підпали під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань безпосередньо позивача у зв'язку із діяльністю її чоловіка.

Однак, в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб'єктивні переконання останньої могли призвести до переслідувань на політичному підґрунті.

Окрім цього, позивач під час співбесіди зазначила, що її чоловік постійно був під підпискою про невиїзд з Республіки Алтай, однак, залишаючи територію Російської Федерації, вони не зіткнулися з перешкодами під час перетину державного кордону Російської Федерації, що свідчить про відсутність переслідування її чоловіка на території Російської Федерації правоохоронними органами з будь-яких конвенційних причин (релігійних, національних, політичних тощо).

Також, варто зазначити, що позивач після виїзду з Російської Федерації перебував в третій безпечній країні, Білорусії, однак не звернувся там з заявою про надання статусу біженця.

Отже, як вбачається з пояснень позивача, надані нею дані щодо переслідування містять розбіжності, що свідчить про їх недостовірність і вони викликають сумнів. При цьому, суд звертає увагу, що позивач зі своєю родиною безперешкодно та легально виїхали з Російської Федерації, а факт можливого притягнення її чоловіка до кримінальної відповідальності саме через політичну та релігійну діяльність є недоведеним і не може вважатися правдоподібним.

Варто зазначити, що відповідно до частини першої статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивач перебувала на території України з 04.08.2015, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області звернулась лише 19.10.2018, то зазначені вимоги частини першої статті 5 Закону нею було порушено.

Водночас, норми чинного законодавства не містять наслідків пропуску особою строку звернення за захистом, однак зазначені обставини мають бути оцінені та враховані разом з іншими обставинами справи.

Тобто, матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Російської Федерації добровільно, а її побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні походження останнього, Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області не встановлено фактів щодо можливості застосування до неї та членів її родини нелюдського поводження та катування у разі повернення до країни громадянської належності, а за час їх перебування в Україні ситуація в Російській Федерації не змінилася.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем при прийнятті рішення було зроблено повний та достатній аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача, що вона або члени її родини стануть жертвами переслідувань в країні походження, є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 316 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма