Справа № 812/333/17
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року справа №812/333/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Кобець О.А., за участю позивача ОСОБА_2, представника відповідач-1 Калініченко О.С., представників відповідача-2 Рад Н.С., Калініченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Пенсійного Фонду України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 р. у справі № 812/333/17 (головуючий І інстанції В.С. Шембелян) за позовом ОСОБА_2 до Пенсійного Фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м Донецька про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Пенсійного Фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м Донецька, в якій з урахуванням уточнення просив: визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м.Донецька щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку в період з 27.10.2015 по день винесення рішення судом; стягнути на його користь з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 171299,79 грн; рішення суду звернути до негайного виконання у межах стягнення за один місяць та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати суду звіт про виконання судового рішення (а.с.145-151, 157-160).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька щодо невиплати заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2; стягнув з управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 171082,68 грн з урахуванням належних відрахувань.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 4559,48 грн з урахуванням належних відрахувань допущено до негайного виконання.

Відповідно до статті 382 КАС України, судом встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі, шляхом зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Пенсійного фонду України подати у двомісячний строк з дня постановлення рішення в цій справі звіт про виконання рішення суду (а.с. 202-205).

Пенсійний Фонд України, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначено, що наказ Пенсійного фонду України від 12.12.2014 № 426-о на який посилався суд, не відноситься до позивача та Управління в якому працював позивач. Суд виходячи за межі позовних вимог та покладаючи обов'язок на Пенсійний фонду України подати звіт про виконання рішення суду не вказав , яким чином Пенсійний фонд України, як суб'єкт владних повноважень порушує права позивача, оскільки середній заробіток стягнуто з Управління ПФ у Ворошиловському районі м.Донецька де працював позивач. Апелянт також зазначає, що Управління в якому працював позивач перереєстровано на підконтрольній території, проте фактично не функціонує. Суд в рішенні дійшов висновку, що фактичне виконання рішення суду в справі №812/729/15 та в цій справі в частині стягнення з відповідача належних позивачеві сум заробітної плати та середнього заробітку є неможливим до відновлення роботи УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька, оскільки відсутні підстави для правонаступництва. Проте, дійшовши висновку про неможливість виконання судового рішення, суд покладає обов'язок на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Пенсійний Фонд України подати у двомісячний строк з дня постановлення рішення звіт про виконання рішення суду. Апелянт зазначає, що в супереч висновкам Європейського суду щодо забезпечення ефективного поновлення порушених прав та встановлення судом механізму відновлення, поновлення порушеного права, суд першої інстанції вказує, що заборгованість відповідача з виплати належних за судовими рішеннями сум позивачу має неминучо зростати до зазначеного часу. При цьому, відповідно до вимог Законів України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про виконавче провадження», всі виконавчі документи, видані за судовим рішенням про стягнення коштів з державного органу підлягають виконанню Державною казначейською службою України. Суд мав з'ясувати чи вживались позивачем всі залежні та необхідні від нього дії, спрямовані на виконання рішення суду у справі № 812/729/15, чи позивач умисно затягував час . Виконання рішення суду про стягнення коштів може бути забезпечене виключно в порядку встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а не покладення обов'язку на суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (а.с.252-257).

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, також не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, просило скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначено, що Управління в якому працював позивач перереєстровано на підконтрольній території, проте виходячи з відсутності умов для поновлення діяльності управління тимчасово не виконує в повному обсязі покладені на нього функціональні повноваження. Обов'язковою умовою застосування статті 116 Кодексу законів про працю України, крім факту порушення власником строків розрахунку, є вина власника. У даному випадку вина Управління , як власника, повністю відсутня з причин наявності обставин непереборної сили, а саме проведення антитерористичної операції на території Донецької області. Апелянт зазначає, що стаття 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» визначає, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2020 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного. Проте, дію статті 1 зупинено до завершення антитерористичної операції згідно із Законами № 928-VIII від 25.12.2015, № 1801-VIII від 21.12.2016, № 2246-VIII від 07.12.2017. Також, апелянт зазначає, що на час звільнення позивача та звернення до суду діяв особливий порядок фінансування бюджетних установ, організацій, підприємств, які знаходяться на території проведення антитерористичної операції. Так, за п.3 та 4 Тимчасового порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 595, здійснення виплати заробітної плати працівникам установи, яка переміщена на контрольовану територію, можливе, якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов'язки, тобто, на думку апелянта, вбачається не затримка розрахунку збоку відповідача, а неможливість розрахунків по незалежних від роботодавця обставин. Також, оскільки фактичний розрахунок з позивачем не здійснено, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасними. Також, судом зобов'язання по виплаті покладено саме на Управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька, отже у апелянта відсутній обов'язок щодо додаткового вчинення будь-яких дій по виконанню рішення суду (а.с.213-221).

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечував.

Представники відповідачів в судовому засіданні доводи апеляційних скарг підтримали.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_2 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м.Донецька, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому з урахуванням заяв про зміну розміру позовних вимог просив: визнати протиправною бездіяльність УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька щодо невиплати заборгованості по заробітній платі; стягнути з УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька 3860,06 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати; стягнути з УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 30040,24 грн.; стягнути з УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька моральну шкоду в сумі 4000 грн.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 в справі №812/729/15, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 та постановою Верховного суду К/9901/21140/18 від 04.10.2018, зазначений позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність УПФУ у Ворошиловському районі м.Донецька щодо невиплати заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2; стягнуто з УПФУ у Ворошиловському районі м.Донецька на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 3860,06грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 55145,94грн. з урахуванням належних відрахувань. Постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з УПФУ у Ворошиловському районі м.Донецька середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 4559,48грн. з урахуванням належних відрахувань допущено до негайного виконання. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_2 з УПФУ у Ворошиловському районі м.Донецька середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 4559,48 грн з урахуванням належних відрахувань допущено до негайного виконання (а.с.22-25).

В судових рішеннях судами встановлено, що ОСОБА_2 з 01.08.2007 до 21.10.2014 працював на посадах головного спеціаліста - юрисконсульта юридичного відділу та начальника юридичного відділу УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька. Позивач Наказом №79-о від 21.10.2014 був звільнений за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Борг УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька перед ОСОБА_2 при звільненні складає 3860,05 грн. Відповідно до довідки управління соціального захисту населення Білокуракинської районної державної адміністрації від 23.06.2015 позивача взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення. Наказом ГУ ПФУ в Донецькій області від 18.05.2015 року №66 внесено зміни та доповнення до Плану переміщення територіальних управлінь, затвердженого наказом головного управління від 13.11.2014 року №178 "Про заходи щодо забезпечення реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №595" та викладено його в новій редакції з додатком, відповідно до пункту 1 Додатку до зазначеного наказу УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька тимчасово розміщено на базі УПФУ в м.Красноармійську та Красноармійському районі Донецької області, що підтверджується спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Середній заробіток ОСОБА_2 за час затримки розрахунку за період з 21.10.2014 по 26.10.2015 становить 55145,94 грн.

До теперішнього часу Управлінням Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м Донецька з позивачем не проведений розрахунок при звільненні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька не були виплачені належні позивачу суми в день звільнення. Крім того, задовольняючи вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд виходив з того, що оскільки посадові особи відповідача були звільнені саме за наказом Пенсійного фонду України, а відповідно до зазначених вимог Положення №28-2 штатний розпис та кошторис видатків на утримання УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька затверджується за наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, то саме від вжиття необхідних заходів другими відповідачами (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області та Пенсійним Фондом України) залежить фактична можливість виконання рішення суду УПФУ у Ворошиловському районі м. Донецька на користь позивача.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд зазначає, що вимога звільненого працівника щодо виплати належних йому сум при звільненні є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, а у розглядуваному випадку являється публічно-правовим спором пов'язаним із проходженням та звільненням з публічної служби.

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю та наявність підстав для встановлення судового контролю.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Згідно з вимогами Статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Стаття 4 Закону №108/95-ВР передбачає, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, що викладена в справі 6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Зазначене спростовує посилання апелянта на передчасність звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.

Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Враховуючи встановлений судом факт, що відповідачем не були виплачені належні позивачу суми в день звільнення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності Управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька щодо невиплати заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2, та наявності підстав для стягнення з Управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення судового рішення.

Посилання апелянтів на ту обставину, що Управління Пенсійного фонду у Ворошиловському районі м.Донецька фактично не здійснює свої повноваження та відсутнє фінансування цього управління, суд не приймає, оскільки станом на час розгляду справи Управління не ліквідовано, отже, повинно виконувати передбачені законодавством обов'язки щодо виплати належної позивачу заробітної плати. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів. Суд зазначає, що відповідач після переміщення на контрольовану територію повинен був здійснити виплату не профінансованої заробітної плати позивача за рахунок кошторису установи. Право на отримання та обов'язок щодо сплати визначених у справі сум передбачені нормами законодавства, яким повинен керуватись відповідач у справі.

Суд не приймає посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на те, що позовні вимоги є передчасними з посиланням на Закони України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про виконавче провадження», та те, що вирішення питання щодо погашення заборгованості із виплати заробітної плати вирішується відповідно до приписів ст.1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2013 №85-VІІІ, з наступних підстав.

Отримання заробітної плати - це гарантоване Конституцією України право громадянина України і жоден нормативно-правовий акт не повинен звужувати передбачені Конституцією права.

Суд у даному випадку застосовує принцип верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, та принцип законності, відповідно до якого суд вирішує справи згідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по даній справі, регулюються нормами Конституції України та КЗпП України, у які не вносились жодні зміни або особливості застосування під час проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а тому інші нормативно-правові акти застосуванню не підлягають.

З вказаних підстав суд не приймає до уваги посилання апелянта на Постанову Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей»; Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження».

Крім того, відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Матеріали справи підтверджують, що позивач керуючись нормами Законами України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та «Про виконавче провадження» звернувся до відповідних органів з питання стягнення коштів з Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м Донецька, але до теперішнього часу рішення суду не виконано. Зазначена обставина також підтверджує обґрунтованість вимог позивача.

Стосовно рішення суду про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, шляхом зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Пенсійного фонду України подати у двомісячний строк з дня постановлення рішення в цій справі звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Суб'єктами, на яких поширюється обов'язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим для учасників справи.

Так, Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12 травня 2011 року).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов'язувальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід'ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до ч. 6 статті 245 КАС України, у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб'єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зазначена норма кореспондується з положенням п. 1 ч. 6. ст. 246 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення та положення підпункту «ґ» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України, відповідно до якого постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

З аналізу викладеної норми вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду та вирішується на його розсуд.

Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

У рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Згідно постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про огляд застосування адміністративними судами статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України» № 3 від 13.03.2017 року, зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов'язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання свої зобов'язань у межах відповідної справи.

Тобто, встановлення судового контролю при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання обов'язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог.

Розглядаючи адміністративну справу, суд виходить з того, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Матеріали справи свідчать, що позовна заява не містить вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Пенсійного фонду України, а рішення суду не містять зобов'язання їх вчинити будь-які дії. У ході розгляду справи судом не було встановлено порушення прав позивача з боку Пенсійного Фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Отже, оскільки судом у даному випадку буд-яких порушень вимог законодавства з боку Пенсійного Фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не було встановлено, та не зобов'язано вчинити вказаних відповідачів будь-які дії, відсутні передбачені КАС України підстави для встановлення судового контролю шляхом зобов'язання вказаних відповідачів подати у двомісячний строк з дня постановлення рішення в цій справі звіт про виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції прийнято із неправильним застосуванням норм матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в частині що оскаржується.

Також суд зазначає, що відповідно до норм ч. ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, відповідно до змісту наведених вище положень ст. 139 КАС України не підлягає відшкодуванню сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Пенсійного Фонду України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 р. у справі № 812/333/17 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 р. у справі № 812/333/17 - скасувати в частині встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі відповідно до статті 382 КАС України, шляхом зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Пенсійного фонду України подати у двомісячний строк з дня постановлення рішення в цій справі звіт про виконання рішення суду, ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 р. у справі № 812/333/17 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 02 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Е.Г.Казначеєв

Судді: Л.В. Ястребова

І.Д. Компанієць