Справа № 240/5394/18
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 березня 2019 року м. Житомир

справа № 240/5394/18

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Дочірнього підприємства "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД" до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд,-

встановив:

Дочірнє підприємство "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД" звернулося до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про усунення недоліків позовної заяви від 10.12.2018, просить визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування №111/071 від 11.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказаний розрахунок є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки розрахунок проведено з порушенням положень постанови Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2018.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 провадження у справі за вказаною позовною заявою відкрито, справу призначено до розгляду на 04.01.2019 у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Згідно з довідкою від 04.01.2019 розгляд справи відкладено на 05.02.2019, у зв"язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Відповідно до довідки від 05.02.2019 розгляд справи відкладено на 05.03.2019, у зв"язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

28 лютого 2019 року від відповідача надійшло клопотання (вх.№4317/19) про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування клопотання зазначає, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування розрахунку не може бути предметом спору в адміністративній справі, оскільки такий розрахунок не є адміністративно-правовим актом, який спричиняє будь-які правові наслідки для суб'єкта господарювання та не є актом індивідуальної дії у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку із чим просить закрити провадження у даній справі.

Відповідно до протокольної ухвали суду від 05.03.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 29.03.2019 для надання можливості представнику позивача ознайомитися з клопотанням відповідача про закриття провадження у справі.

Позивач свого повноважного представника в судове засідання 29.03.2019 не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

28.03.2018 від позивача надійшло клопотання (вх.№6917/19) в якому зазначає, що провадження за його позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування №111/071 від 11.10.2018 підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки оскаржуваний розрахунок не є рішенням суб"єкта владних повноважень у розумінні ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України. Також позивач просить вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме повернути з Державного бюджету України на користь Дочірнього підприємства «Автосвіт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосвіт ЛТД» судовий збір у розмірі 1841грн.

29 березня 2019 року представник відповідача прибув до суду, проте перед початком судового засідання подала клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження за вх.№7050/19.

Зважаючи на неявку представника позивача та подане представником відповідача клопотання, суд вважає за можливе розглянути клопотання про зупинення провадження у даній справі у письмовому провадженні відповідно до ч.9 ст.205 та ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 ОСОБА_1 України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 ОСОБА_1 України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду та розгляду справи, надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення та значення термінів у яких вони вживаються в КАС України наведено у статті 4 цього Кодексу.

Так, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно із п. 2 ч. 1 вказаної статті КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

В силу приписів пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, ключовим моментом щодо підвідомчості спорів у сфері публічно - правових відносин адміністративним судам є виникнення правовідносин, що мають активний вплив на права і обов'язки фізичних та юридичних осіб - припиняють, змінюють чи породжують правові наслідки для цих осіб, оскільки саме у такому випадку реалізується компетенція видавця акта як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта, а, відповідно, інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Предметом оскарження в даній справі є розрахунок №111/071 від 11.10.2018 плати за проїзд великовантажних та (або) великогабаритних засобів автомобільними дорогами загального користування, яким платнику товариству з обмеженою відповідальністю (власнику транспортного засобу, на якому довірена особа позивача здійснювала перевезення нафтопродуктів) розраховано плату за проїзд за перевищення нормативних параметрів у розмірі 370,8 євро.

Як свідчать матеріали справи, розрахунок №111/071 від 11.10.2018 складений старшим державним інспектором відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті управління Укртранспезбеки у Волинській області згідно з актом перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №103579 від 11.10.2018 та на підставі довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю №0002002 від 11.10.2018.

Суд зазначає, що при цьому слід врахувати, що в постановах Верховного Суду неодноразово був викладений висновок про те, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування (постанови ОСОБА_2 Верховного Суду від 06.06.2018 в справі №820/1203/17 та від 30.01.2019 в справі №803/3/18, а також постанови Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.10.2018, 14.11.2018 та 20.02.2019).

У пункті 34 постанови від 30.01.2019 у справі №803/3/18 сформовано правову позицію ОСОБА_2 Верховного Суду щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та вказано, що оскаржуваний розрахунок не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 19 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для позивача, тому він не може бути предметом спору. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. При цьому ОСОБА_2 Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. З огляду на викладене такі вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Разом з цим ОСОБА_2 Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 в справі №803/3/18 та в постанові 06.06.2018 у справі № 820/1203/17 дійшла до висновку, що повноваження Укртрансбезпеки щодо плати за проїзд великовагових транспортних засобів обмежуються лише нарахуванням такої плати. ОСОБА_1 України, ані законами України Укртрансбезпеку не наділено правом звернення саме до адміністративного суду щодо стягнення грошових коштів за проїзд транспортного засобу з перевищенням нормативних вагових параметрів.

ОСОБА_3 ОСОБА_2 Верховного Суду дійшла до висновку про те, що спір про стягнення плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування відповідно до розрахунку в дохід Державного бюджету України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо стягнення коштів. Відтак, зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що в межах реалізації повноважень Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, Укртрансбезпеки може бути здійснено нарахування плати за проїзд великовагових транспортних засобів (суми відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування) і складено відповідний розрахунок, який не має обов'язкового характеру та не зумовлює виникнення жодних прав і обов'язків для позивача. Однак, відшкодування таких матеріальних збитків державі проводиться у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. При цьому правильність їх обчислення та нарахування належному платнику перевіряється судом, який розглядає такий позов, а не шляхом пред'явлення адміністративного позову до Укртрансбезпеки про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовантажних та (або) великогабаритних засобів автомобільними дорогами загального користування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спір у даній справі не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, оскільки розрахунок №111/071 від 11.10.2018, складений старшим державним інспектором відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті управління Укртранспезбеки у Волинській області, не є тим рішенням суб'єкта владних повноважень, який би породжував певні правові наслідки для позивача, був спрямований на регулювання тих чи інших відносин і мав обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, а тому не являється актом індивідуальної дії в розумінні ст.ст. 4, 19 КАС України та, відповідно, не може бути предметом розгляду судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом першим частини першої статті 238 КАС України визначено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі необхідно закрити, а клопотання представника відповідача - задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" установлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір", у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Матеріали справи свідчать, що Дочірнє підприємство «Автосвіт» Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосвіт ЛТД» при зверненні до суду з даним позовом сплатило судовий збір у розмірі 1841 грн, що підтверджується платіжним дорученням №870 від 12.11.2018.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1841 грн підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись статтями 19, 32, 132, 238, 239, 243, 248, 256, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

ухвалив:

1. Клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Дочірнього підприємства "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД" до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, - задовольнити.

2. Закрити провадження у справі за позовом Дочірнього підприємства "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД" до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд.

3. Роз'яснити Дочірньому підприємству "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД", що розгляд справи за його позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, відноситься до юрисдикції господарського суду, визначеного за правилами підсудності, встановленими положеннями Господарського процесуального кодексу України.

4. Повернути Дочірньому підприємству "Автосвіт" Товариства з обмеженою відповідальністю "Автосвіт ЛТД" () з Державного бюджету України, сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 1841 (одна тисяча вісімсот сорок одна) грн 00 (нуль) коп, згідно з платіжним дорученням №870 від 12.11.2018.

5. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко