Справа № 420/705/19
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/705/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області, в якому позивач просить визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській Області щодо припинення ОСОБА_1, (пенсійна справа №, Міністерство внутрішніх справ України), виплати пенсійного забезпечення у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року та зобов'язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Одеській Області нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1, пенсійного забезпечення припиненого у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного Фонду України в Одеській Області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на підставі електронної пенсійної справи, яка надійшла з управління Пенсійного фонду України в Київському районі міста Донецька Донецької області. Станом до 01.05.2018 року та з 01.11.2018 року Головним Управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області щомісячно здійснювались перерахування коштів пенсійного позивачу, проте, у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року Головним Управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області ОСОБА_1, припинено виплату пенсійного забезпечення. Позивач вважає, що Головне Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області, всупереч конституційним гарантіям, без законних підстав, протиправно у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року припинено ОСОБА_1, виплату пенсійного забезпечення, а також незаконно та необґрунтовано відкладає на невизначений час повернення заборгованості по виплаті пенсійного забезпеченні за зазначені періоди, а тому позивач вважає, що його право на пенсійне забезпечення підлягає захисту.

Представником ГУ ПФУ в Одеській області 05.03.2019 року до суду надано відзив на позов (а.с.33-34), в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначає, що У квітні 2018 року від Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Одеській області надійшла інформація, згідно з якою ОСОБА_1 виїхав до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому з 01.05.2018 року ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії. На виконання Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, Управлінням соціального захисту населення в Київському районі листом від 25.05.2018 №1287 було підтверджено факт проживання ОСОБА_1 за фактичним місцем перебування. Зазначений лист отримано ГУ ПФУ в Одеській області 01.06.2018 року та на підставі вказаної в ньому інформації поновлено виплату пенсії з 01.07.2018 року. В подальшому, у серпні 2018 року від Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Одеській області знову надійшла інформація, згідно з якою ОСОБА_1 виїхав до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому з 01.09.2018 ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії. На виконання Порядку №365, Управлінням соціального захисту населення в Київському районі листом від 24.09.2018 №2492 знову було підтверджено факт проживання ОСОБА_1 за фактичним місцем перебування. Зазначений лист отримано ГУ ПФУ в Одеській області 27.09.2018 року та на підставі вказаної в ньому інформації поновлено виплату пенсії з 01.11.2018 року. Відповідно до пункту 15 Порядку орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Нарахована пенсія за період з 01.05.2018 року по 31.06.2018 року в сумі 10074,00 та за період з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року в сумі 10074,00 грн., буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Позивачем, 11.03.2019 року надано відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що обґрунтування відповідача є безпідставними, адже ОСОБА_1 на законних підставах перетинав кордон України та знаходився та тимчасово окупованій території у строки, які свідчать про відсутність мети позивача про остаточне повернення з метою довготривалого перебування/проживання у тимчасово окупованому м. Донецьку. Перетин кордону України ОСОБА_1 здійснювався у період, щодо якого спір з відповідачем відсутній. Проте щодо оспорюванні відповідачем періоди позивач не перетинав кордону та не перебував на тимчасово окупованій території України. Крім того, наявність факту перетину кордону України та перебування особи на тимчасово окупованій території України не є законною підставою обмеження громадянина України його конституційного права на отримання соціального (пенсійного забезпечення)

Ухвалою суду від 11.02.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідача 25.03.2019 року надано до суд заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Позивачем, 26.03.2019 року надано до суд заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У звязку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01.06.2014 року по 04.11.2014 року зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, та проживав з родиною в селі Сєдово Новоазовського району Донецької області, що підтверджується довідкою від 04.11.2014 року №2343 (а.с.12).

Як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.07.2018 року №5394 (а.с.13) позивач зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 65114.

Як встановлено судом та підтверджується пенсійним посвідченням, позивач є пенсіонером та отримує пенсію з 13.03.2016 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» за вислугу років (а.с.14-15).

Як вбачається з листа Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації ОСОБА_1, 28.04.2017 року здійснив перетин кордону в пункті пропуску «Марїнка (Курахове)» (виїзд) та 10.05.2017 року повернувся через вказаний пункт пропуску (а.с.28).

Позивач, 03.10.2018 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо невиплати йому пенсії за період з травня 2018 року по 06.07.2018 року та з 08.08.2018 року по теперішній час (а.с.16-17).

На вказану заяву, ГУ ПФУ в Одеській області 17.10.2018 року за №2368/С-11 надано відповідь (а.с.22-23). У наданій відповіді відповідач зазначає, що Пенсійним фондом України у квітні 2018 року до ГУ ПФУ в Одеській області надано список внутрішньо переміщених осіб, щодо яких наявна інформація про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання, на підставі якого виплату пенсії Вам було призупинено до зясування з 01.05.2018 року. Головним управлінням ПФУ в Одеській області до управління соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надіслано запит від 17.05.2018 року №7829/03 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам. Після отримання 01.06.2018 року від зазначеної установи інформації щодо підтвердження факту проживання головним управлінням виплату пенсії позивачу поновлено з 01.05.2018 року. Сума доплати за період з 01.05.2017 року по 30.06.2018 року в сумі 10074,00 грн буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Пенсійним фондом України у вересні 2018 року до ГУ ПФУ в Одеській області надано список внутрішньо переміщених осіб, щодо яких наявна інформація про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання, на підставі якого виплату пенсії Вам призупинено до зясування з 01.09.2018 року. Головним управлінням ПФУ в Одеській області до управління соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надіслано запит від 11.09.2018 року №.14851/03 на отримання інформації. Після отримання 27.09.2018 року від зазначеної установи інформації щодо підтвердження факту проживання головним управлінням виплату пенсії позивачу поновлено з 01.09.2018 року. Сума доплати за період з 01.09.2017 року по 31.10.2018 року в сумі 10074,00 грн., буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Отримавши вказану відповідь, позивач 18.10.2018 року звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою, в якій просив надати інформацію стосовно його відсутності за місцем мешкання понад 60 діб та стосовно виплати невиплачених за період з 01.05.2017 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2017 року по 31.10.2018 року та сум пенсії.

На заяву позивача від 18.10.2018 року далі, відповідачем 23.10.2018 року надано відповідь за №2484/С-11,2414/С-11 (а.с.24-25) та зазначено, що у травні поточного року та у вересні, від Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Одеській області надійшла інформація, згідно з якою ОСОБА_1 28.04.2018 року о 12:00 год., через пункт пропуску перетину «Марїнка (Курахове)» виїхав до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Станом на 03.09.2018 року інформація про в'їзд відсутня. Тому з 01.05.2018 року і з 01.09.2018 року Позивачу було припинено виплату пенсії, поновлення якої було здійснено на підставі підтвердження управлінням соціального захисту населення в Київському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради факту проживання. Також позивачу повідомлено, що у попередньому листі головного управління від 17.10.2018 року №2368/С-11 допущено помилку щодо періодів та сум невиплати пенсії, замість яких необхідно було зазначити, що суми доплати пенсії за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року в сумі 10074,00 грн та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року в сумі 10074,00 грн будуть виплачуватись на умовах окремого порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Виплата поточної пенсії буде здійснена у листопаді 2018 року.

Надалі, ГУ ПФУ в Одеській області в листі від 22.11.2018 року №2618/С-11 (а.с.26) у відповідь на звернення позивача від 08.11.2018 року продублювало підстави невиплати пенсії за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року та попросило вибачення за помилково вказану дату вїзду, а саме: 28.04.2018 року замість 28.04.2017 року.

Позивач, не погоджуючись з вищезазначеними діями відповідача звернувся з позовом до суду за захистом свого права.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до положень ч.3 ст.4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно із п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ №509 від 01.10.2014 року (далі - Порядок №509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20.06.2016, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що довідка про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи №5394 від 17.07.2018 року є чинною.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача. Жодних доказів на підтвердження такого скасування відповідачем також не надано.

Крім того, згідно листа Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації ОСОБА_1, 28.04.2017 року здійснив перетин кордону в пункті пропуску «Марїнка (Курахове)» (виїзд) та 10.05.2017 року. Тобто виїзд позивача до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відбувся не в спірний період, за який позивачу зупинено виплату пенсії. До того ж, доказів тривалої відсутності позивача (понад 60 днів) також до суду не надано.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності рішення та підстав для припинення виплати пенсії позивачу. Тобто, на момент призупинення виплати позивачу пенсії у відповідача були відсутні правові підстави для припинення виплати йому пенсії.

Суд зазначає, що, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року №826/12123/16 (яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 року) положення пунктів 7, 8, 9, 13 «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та «Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637 визнано нечинними, оскільки останні не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 20.12.2018 року у справі №826/12123/16, суд звертає увагу, що законодавством взагалі не передбачені перевірки інформації про постійне або тимчасове місце проживання пенсіонерів, крім тих, які перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб, шляхом здійснення виходу працівників державних органів за відповідною адресою. Запровадження таких перевірок стосовно пенсіонерів внутрішньо переміщених осіб має ознак дискримінації.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення п.2 ч.1 ст.49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Варто зазначити, що вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося та самим відповідачем визнано наявність заборгованості з виплати пенсії за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах пріоритет надається положенням ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та в жодному разі не підзаконному нормативно-правовому акту, а саме «Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, на який посилається відповідач, оскільки Закон України має вищу юридичну силу.

При цьому, суд звертає увагу, що Головним управлінням ПФУ в Одеській області рішення про припинення позивачу виплати пенсії не виносилось. В свою чергу, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до ст.49 цього Закону, проте, відповідачем жоден з таких випадків не застосований та не доведений.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки спочатку позивачу було призупинено виплату пенсії з 01.05.2018 року, потім поновлено, а з 01.09.2018 року знову призупинено та поновлено 31.10.2018 року. При цьому, відповідачем не прийнято відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. Припинення виплати пенсії на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання наданої Пенсійним фондом України не є таким рішенням у розумінні ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Необхідно звернути увагу на те, що у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст.1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Також, у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у рішенні від 13.12.2001 у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п.109).

Також, Суд у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (справа «Ґавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Додатково суд зазначає, що відповідачем до суду не надано доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачеві пенсії за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що невиплата позивачу пенсії за період з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року вчинена за відсутності підстав, передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тому з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській Області щодо припинення ОСОБА_1, (пенсійна справа №, Міністерство внутрішніх справ України), виплати пенсійного забезпечення у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Зобов'язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Одеській Області нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1, пенсійного забезпечення припиненого у періоди з 01.05.2018 року по 30.06.2018 року та з 01.09.2018 року по 31.10.2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, 65114, АДРЕСА_1);

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, (, 65107, м.Одеса, вул. Канатна, 83).

Суддя П.П. Марин

.