Справа № 560/903/19
Суддя: Лабань Г.В.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/903/19
УХВАЛА

іменем України

02 квітня 2019 рокум. Хмельницький

Суддя Хмельницького окружного адміністративного суду Лабань Г.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Управління комунального майна Хмельницької міської ради про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з адміністративним позовом від 10.07.2018, в якому просив визнати недійсним рішення Громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Нетішинської міської ради від 4 січня 2018 року щодо виділення ОСОБА_2 кімнати АДРЕСА_1 та зобов'язати вчинити певні дії, а саме : виділити позивачу - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом місяця у позачерговому порядку забезпечити впорядкованим соціальним житлом відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно - правових умов соціального захисту дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 квітня 2016 року до виконавчого комітету Нетішинської міської ради надано медичний висновок ЛКК №1 від 12.04.2016, згідно з яким ОСОБА_2 потребує надання ізольованої житлової площі. Однак, ОСОБА_2 не поновили в списках осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень , як дитина - сирота, з часу, коли він був разом із сім'єю поставлений на даний облік, а саме: з 17.02.1994 року. Крім цього, відповідно до ст. 33 Закону України "Про забезпечення організаційно - правових умов соціального захисту дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" , після досягнення 18 років такі діти протягом місяця забезпечуються соціальним житлом до надання їм благоустроєного житлового приміщення для постійного проживання. Не дивлячись на вимоги чинного законодавства та те, що ОСОБА_2 являється інвалідом 2-ї групи, потребує постійного стороннього догляду, відповідач постановив рішення від 4 січня 2018 року щодо забезпечення житлом ОСОБА_2 та виділення йому кімнати житловою площею 11,5 кв.м. в гуртожитку, яка не є впорядкованою, як того вимагає ст. 33 Закону України "Про забезпечення організаційно - правових умов соціального захисту дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування".

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 липня 2018 року адміністративну справу № 679/866/18 за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, до громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Нетішинської міської ради про визнання недійсним рішення передано на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду. Згідно вхідного штампу справа надійшла та була зареєстрована Хмельницьким окружним адміністративним судом 27.08.2018.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У постанові Верховного суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права на отримання, на його думку, належного житла. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин та стосується захисту його приватних інтересів.

Таким чином, оспорювання правомірності рішення відповідача щодо виділення позивачу кімнати в гуртожитку, та зобов'язання забезпечити його іншим житлом має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. У спірних правовідносинах відповідачем не здійснюються владні управлінські функції та відсутній елемент підпорядкування.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16.

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позов ОСОБА_3 є цивільним, і тому він не може вирішуватися адміністративними судами.

Крім цього, потрібно враховувати наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п.24-25 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та вищевказаних висновків Верховного Суду, суд вважає, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства. Цей висновок суду не спростовує передача Нетішинським міським судом справи в порядку ст.29 КАС України позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до Хмельницького окружного адміністративного суду, адже, як встановлено вище, цей спір не а адміністративним, а тому він не може вирішуватися цими судами в порядку адміністративного судочинства. Також потрібно враховувати, що згідно з ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна Хмельницької міської ради про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий суддяГ.В. Лабань