Справа № 2040/7216/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р.Справа № 2040/7216/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Шляхова О.М.) від 13.11.2018 року (повний текст рішення складено 16.11.2018р.) по справі № 2040/7216/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Київській області

про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним висновок Управління Державної міграційної служби України в Київській області "Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Вєтнаму ОСОБА_1" від 15.06.2018 року;

- скасувати п.4 (пп.4.1-4.2) наказу Державної міграційної служби України "Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання"№113 від 02.08.2018 року щодо позивача;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані рішення відповідачів є протиправними та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Представником позивача також подано заяву про вирішення питання щодо відшкодування судових витрат на користь позивача, пов'язаних з наданням правничої допомоги, в загальному розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано п.4 (пп.4.1-4.2) наказу Державної міграційної служби України "Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання" № 113 від 02.08.2018 року, що стосується позивача.

Стягнуто на користь позивача плачену суму судового збору в частині 704,80 грн. солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України в Київській області.

Заяву представника позивача про відшкодування позивачу судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів за рахунок бюджетних асигнувань витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката на користь позивача у розмірі 3200 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 16.06.2004 позивача документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні. При цьому дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не надавався. За наслідком проведення визначеної Тимчасовим порядком перевірки встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні, і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. У той же час шестимісячний термін для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання згідно вказаної норми сплинув 07.02.2002, тоді як позивач звернувся з такою заявою 26.06.2003 - після спливу, встановленого законом терміну, що не давало підстав для реалізації позивачем свого права на документування тимчасовою посвідкою на постійне проживання, а УГІРФО ГУМВС України в м. Києві права на прийняття позитивного рішення про що ГУДМС України в м. Києві 15.06.2018 року правомірно складено висновок про визнання висновку УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 16.06.2004 про розгляд матеріалів позивача щодо документування його посвідкою на постійне проживання таким, що прийнятий з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію". За таких обставин, ДМС України правомірно прийнято оскаржуваний наказ, яким скасовано рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання. Крім того, скаржник вважає, що заява представника позивача про вирішення питання щодо відшкодування судових витрат є очевидно необґрунтованою, так як розмір витрат не є спів розмірним та пропорційним до предмету спору.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Також, під час апеляційного розгляду справи, представником позивача подано заяву про відшкодування судових витрат у розмірі 3000,00 грн., що пов'язані з отриманням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, обґрунтовує умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджує наявними в матеріалах справи доказами здійснення відповідних витрат.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач у 2003 році звернувся до ВГІРФО РВ ГУМВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки з 15.01.1994 року по 15.07.1994 року він працював в Акціонерному товаристві "Ленінська кузня" та після звільнення з роботи залишився проживати в Україні (довідка № 481 від 26.04.2003 року).

Керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі заяви позивача прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 16.06.2004 року, відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону України "Про імміграцію"

05.12.2008 року ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 16.06.2004 року видало позивачу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 терміном дії - безстроково.

29.03.2018 року до УДМС в Київській області надійшов запит № 6301.8.1/6050-18 з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності оформлення позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з його зверненням щодо обміну вищезазначеної посвідки.

На виконання зазначеної норми УДМС України в Київській області проведена перевірка матеріалів особової справи № 47969, щодо законності оформлення позивачу посвідки на постійне проживання в Україні.

01.08.2018 року представник позивача - адвокат Вітер Н.В., звернулась до УДМС України в Київській області із адвокатським запитом, в якому просила: повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну позивачу; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 16.06.2004р.; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 16.06.2004 р. позивачу -недійсною, надати копію наказу (рішення, висновку) (а.с. 30-31).

Управління Державної міграційної служби України у Київській області письмовою відповіддю № 3201.14-4218/32.2-18 від 07.08.2018 року повідомило, що наказом Голови Державної міграційної служби України № 113 від 02.08.2018 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, видану відділом ПРФО ГУМВС України в Київський області 16.06.2004 року (а.с. 32).

До відповіді надано копію наказу № 3201.14-4218/32.2-18 від 07.08.2018 року Управлінням Державної міграційної служби України у Київській області надано копію наказу Державної міграційної служби України № 113 від 02.08.2018 року "Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання", згідно якого п.4 ( пп.4.1-4.2) на підставі висновку УДМС України в Київський області від 15.06.2018 року стосовно позивача визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, видану відділом ГІРФО ГУМВС України в Київський області 16.06.2004 року (а.с. 35-36).

Також представнику позивача надіслано копію висновку УДМС України в Київський області "Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Вєтнаму ОСОБА_1 " від 15,06.2018 року (а.с. 33-34).

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вищевказаних висновку та наказу, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування позивачу посвідки на постійне проживання. Також суд дійшов висновку, що оскільки саме наказ Державної міграційної служби України № 113 від 02.08.2018 року має для позивача юридичне значення, то належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача є його скасуванню в частині п. 4 (п.п. 4.1-4.2). Щодо решти позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Також, згідно п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 р. № 321 (далі - Порядок №321), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно п. 7 вищевказаного Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" України від 07.06.2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі - Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 2.12 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону №2491-ІІІ.

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що позивач прибув до України та з 15.01.1994 року по 15.07.1994 року працював в Акціонерному товаристві "Ленінська кузня", а тому відповідно до Закону №2491-ІІІ набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень та отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні. При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році УГІРФО УМВС України в місті Києві проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив і надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, доводи ДМС України про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III.

В свою чергу, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, приймаючи висновок, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, ГУ ДМС у м. Києві не було вказано жодної з підстав для скасування посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11.07.2018 року по справі № 820/2244/16 та від 26.09.2018 року по справі №820/5777/16

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання ДМС України на те, що на момент звернення позивача положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.06.2018 року по справі №820/1208/16.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України № 113 від 02.08.2018 року в частині, що стосується позивача, прийнятий з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач проживає на території України і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання посвідки на постійне проживання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України № 113 від 02.08.2018 року в частині, що стосується позивача, є протиправним, а тому підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власного рішення, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вказаної частини позовних вимог.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відшкодування позивачу судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги протягом розгляду справи, представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги №Д-24/18 від 13.03.2018 р. із адвокатом Вітер Н.В., Додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги Д-24/18 від 13.03.2018 року, Копія довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім'я Вітер Н.В., копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг адвоката в загальній сумі 5000 грн., копію акту виконаних робіт № 3 від 30.10.2018р. до договору про надання правничої допомоги № Д-24/18 від 13.03.2018 року, копії звітів по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за вересень 2018 року та жовтень 2018 року (а.с. 92-105).

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, приймаючи до уваги, що справа, по якій адвокатом надано послуги, є справою незначної складності та часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3200,00 грн.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.05.2018 року по справі №820/2262/17.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів вважає частково обґрунтованим клопотання представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження витрат з оплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачем надано до матеріалів справи : копію договору про надання правничої допомоги № Д-24/18 від 13.03.2018 р. із адвокатом Вітер Н.В., Додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги Д-24/18 від 13.03.2018 року, Копія довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім'я Вітер Н.В., копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг адвоката в загальній сумі 2900 грн., копію акту виконаних робіт № 4 від 25.03.2019 р. до договору про надання правничої допомоги № Д-24/18 від 13.03.2018 року, копії звітів по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. №НОМЕР_4 за лютий 2019 року.

Згідно з актом виконаних робіт, адвокатом відповідно до умов договору про надання правової допомоги здійснено складення відзиву на апеляційну скаргу (вартість послуги - 2500,00 грн.), представництво інтересів у судовому засіданні (вартість послуги - 500,00 грн.).

У урахуванням наведених вище положень законодавства, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, підлягають частковому відшкодуванню на користь позивача в частині складення відзиву на апеляційну скаргу у сумі 2500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань заявника апеляційної скарги - ДМС України. В іншій частині витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року по справі №2040/7216/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул.Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) на користь громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, код ІНПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 2500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 01.04.2019 року