Справа № 280/4327/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2019 року м. Дніпросправа № 280/4327/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року (суддя Сацький Р.В., повний текст складено 17.12.2018р.) у справі №280/4327/18 за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про зобов'язання призначити пенсію за віком,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладені в рішеннях від 09.01.18 та 05.02.18 та зобовязати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.12.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що є громадянином України. Позивач виїхав з України до Ізраілю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Пенсія позивачу не призначалась. 26.12.2017 представник позивача звернувся до Пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком. Листами від 09.01.2018 та від 05.02.2018 відповідач в призначенні пенсії позивачу відмовив. Таку відмову позивач вважає протиправною, оскільки він є громадянином України, на час звернення за призначенням пенсії досяг пенсійного віку та мав близько необхідний страховий стаж, а отже відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» набув право на призначення пенсії за віком. Крім цього, позивач вказував на те, що до поданої заяви представником позивача було додано всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки він не звертався до управління ПФУ з необхідним пакетом документів, що визначає право на даний вид пенсії, у звязку з чим УПФУ обєктивно не мало підстав для вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії. При цьому, суд вказав на те, що відповідачем не приймалися рішення про відмову у призначенні пенсії, а лише повідомлено позивача про обставини, які перешкоджають вирішенню питання щодо

наявності чи відсутності підстав для призначення позивачу пенсії за віком. Крім цього, суд першої інстанції зазначив про те, що в судовому засіданні представником позивача не було надано документів про підтвердження громадянства України ОСОБА_1

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно вдався до визначення наявності у позивача громадянства України, оскільки вказане відповідачем під сумнів не ставилося та не було підставою для відмови у призначенні пенсії. При цьому, позивач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зазначив про ненадання доказів належності позивача до громадянства України, оскільки витребувані судом докази не свідчили про те, що повноважними органами будь-коли вирішувалося питання про припинення громадянства позивача. Крім цього, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не приймалися рішення про відмову у призначенні пенсії. З цього приводу позивач вказує на те, що листами відповідача фактично було відмовлено у призначенні пенсії, а оскільки орган ПФУ, за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії, приймає одне із рішень: або призначає пенсію або відмовляє у призначенні пенсії, то у спірному випадку такі листи відповідача слід вважати рішеннями. Також позивач наполягає на тому, що до заяви про призначення пенсії надавалися усі необхідні документи, у звязку з чим вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно вказав на те, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки він не звертався до управління ПФУ з необхідним пакетом документів, що визначає право на даний вид пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обґрунтованість. Позиція відповідача фактично полягає у тому, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява та додані до неї необхідні документи. У свою чергу, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №21-1, визначено перелік документів, необхідних для призначення пенсії. Вказаним Порядком, зокрема, визначено документи, які в обовязковому порядку подаються в оригіналах. Позивачем, у спірному випадку, було подано лише копії документів, що свідчить про недотримання ним встановленого порядку звернення за призначенням пенсії.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з позицією відповідача про недотримання Порядку, в частині поданих документів. З цього приводу позивач вказує на те, що заява про призначення пенсії, із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, була прийнята відповідачем, що підтверджується штампом УПФУ від 26.12.2017р.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 26.12.2017 до відповідача звернулася довірена особа позивача ОСОБА_2 (на підставі довіреності від 05.12.2017) з заявою про призначення пенсії за віком позивачу.

До заяви про призначення пенсії були надані наступні документи: оригінал особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 05.12.2017; довіреність від 05.12.2017; Ізраїльське посвідчення особи ОСОБА_1; ідентифікаційний код; трудова книжка; довідка № 6796 про сплату збору до Пенсійного фонду України. Заява про призначення пенсії була підписана особисто позивачем, його підпис завірено нотаріально та засвідчено належним чином заповненим апостилем, що відповідає чинному законодавству.

Листом об'єднаного управління №544/Б-9 від 09.01.2018 повідомлено те, що оскільки разом із заявою документи ОСОБА_1 про стаж подані в копіях, ОСОБА_1 постійно проживає за межами України в Ізраїлі, реєстрація місця проживання на території України відсутня, то на теперішній час підстав для призначення пенсії на підставі поданих документів не існує.

22.01.2018 ОСОБА_3 (представник ОСОБА_1 за довіреністю від 05.12.2017) звернувся до Пенсійного фонду України з проханням переслати заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за належністю уповноваженому управлінню для розгляду по суті. Згідно листа Пенсійного фонду України від 26.01.2018 №1739/Б-11 вказану заяву про призначення пенсії та копії доданих документів, було скеровано до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Листом відповідача № 45/Б-13 від 05.02.2018 повідомлено те, що оскільки разом із заявою документи ОСОБА_1 про стаж подані в копіях, ОСОБА_1 постійно проживає за межами України в Ізраїлі, реєстрація місця проживання на території України відсутня, то на теперішній час підстав для призначення пенсії на підставі поданих документів не існує.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закон втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Таким чином, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, позивач, по досягнення віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, незалежно від місця проживання, має право на призначення пенсії.

Таким чином, посилання відповідача в листах від 09.01.18р. та від 05.02.18р. на проживання позивача в Ізраїлі та відсутності у нього реєстрації місця проживання на території України, є безпідставними і не можуть розцінюватися як законні підстави для не призначення пенсії.

Іншою підставою для не призначення пенсії, у листах від 09.01.18р. та від 05.02.18р., визначено те, що разом із заявою про призначення пенсії документи ОСОБА_1 про стаж подані в копіях.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005.

Згідно з пунктом 30 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Таким чином, позиція УПФУ про необхідність подання документів про стаж саме в оригіналах є обґрунтованою.

У спірному випадку документом, що підтверджує стаж позивача, є трудова книжка.

Таким чином, враховуючи положення п.30 Порядку №22-1 та приймаючи до уваги те, що копія трудової книжки позивача не була засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи позивача, то така копія мала бути посвідчена органом, що призначає пенсію, при цьому, за умови подання оригіналу трудової книжки.

Як вбачається із заяви позивача, в якій викладено мотиви та підстави звернення представника позивача до УПФУ (а.с.51-53), до неї додавалися, у тому числі, трудова книжка ОСОБА_1 При цьому, в тексті заяві зазначено, що представник позивача особисто зявився до УПФУ та мав оригінали документів, що додаються для посвідчення копій. Вказану заяву прийнято відповідачем, що підтверджується штампом УПФУ від 26.12.2017р.

Про те, що разом із копіями документів відповідачу було предявлено і трудову книжку, підтвердив і представник позивача у судовому засіданні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо ненадання для призначення пенсії оригіналу документу, що підтверджує стаж позивача.

Отже, враховуючи те, що інших підстав, з якими відповідач повязує неможливість призначення пенсії та які зазначені в листах від 09.01.18р. та від 05.02.18р., УПФУ не зазначено, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність дій відповідача під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно вдався до визначення наявності у позивача громадянства України, оскільки вказане відповідачем під сумнів не ставилося та не було підставою для не призначення пенсії. З цього приводу суд апеляційної інстанції також вважає зазначити те, що судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про припинення громадянства позивача у встановленому порядку.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у спірному випадку мало місце порушення прав та законних інтересів позивача з боку органу Пенсійного Фонду України, в частині неправомірності підстав для не призначення пенсії.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобовязати субєкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

В той же час, зобовязання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; не аналізував інші документи, які можуть мати значення для прийняття рішення щодо призначення пенсії.

Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до якого компетенції та які підлягають зясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії. При цьому, відповідачем не було прийнято відповідного рішення за наслідками розгляду заяви: про призначення пенсії або про відмову у призначенні пенсії. У спірному випадку відповідачем лише повідомлено позивача про відсутність на теперішній час підстав для призначення пенсії на підставі наданих документів.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобовязання відповідача прийняти рішення саме про призначення позивачу пенсії.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобовязання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи.

Враховуючи викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі №280/4327/18 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Правобережне обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

Зобовязати Правобережне обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Вступна та резолютивна частини проголошено 28.03.2019р.

Повне судове рішення складено 29.03.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк