Справа № 360/3277/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року справа №360/3277/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 (головуючий суддя І інстанції Шембелян В.С.), складеного в повному обсязі 17 грудня 2018 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом адвоката Носової Юлії Миколаївни в інтересах ОСОБА_2 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2018 року адвокат Носова Юлія Миколаївна, яка діяла в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача з неврахування позивачу стажу на підземних роботах повний робочий день - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників (36-2003-п), затвердженим Кабінетом Міністрів України, за результатами атестації робочих місць з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 23 квітня 2003 року на посадах: підземний учень гірничого робітника, гірничий робітник підземний, гірничий майстер підземний, помічник начальника дільниці ГПУ-1, заступник начальника дільниці № 1, заступник начальника РВУ-2, начальник дільниці ГПУ, заступник начальника РВУ, заступник начальника дільниці № 3, помічник начальника дільниці № 5, гірничий майстер дільниці № 5;

- зобов'язання відповідача врахувати позивачу стаж на підземних роботах з повним робочим днем під землею, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників (36-2003-п), затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 23 квітня 2003 року на посадах: підземний учень гірничого робітника, гірничий робітник підземний, гірничий майстер підземний, помічник начальника дільниці ГПУ-1, заступник начальника дільниці 1, заступник начальника РВУ-2, начальник дільниці ГПУ, заступник начальника РВУ, заступник начальника дільниці 3, помічник начальника дільниці 5, гірничий майстер дільниці 5;

- зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 5-12).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано противоправним та скасовано рішення Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області № 10 від 12 травня 2017 року про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах за віком згідно з п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" ОСОБА_2. Зобов'язано Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_2 періоди роботи з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 13 квітня 2003 року на шахті "ім. В.В. Вахрушева" виробничого об'єднання "Ровенькиантрацит" та повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 30 березня 2017 року про призначення пенсії згідно Списку № 1 відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 1 ч. 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду (а.с. 205-209).

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 26 грудня 2018 року вирішено питання щодо судових витрат (а.с. 212).

Не погодившись з судовим рішенням, Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що дії управління щодо відмови у призначенні пенсії є правомірними, оскільки на момент звернення позивача до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у нього відсутній необхідний пільговий стаж відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При розрахунку стажу позивачу, відповідач використовував лист Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 3223/02-02/1 від 28 березня 2017 року в якому пенсійним органам надано роз'яснення, що будь-які документи для призначення (перерахунку) пенсії, видані підприємствами, розташованими на непідконтрольній українській владі території, які перереєстровані на контрольній території, до роботи не застосовувати. Загальний стаж роботи визначається за записами трудової книжки або за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України згідно сплати страхових внесків, а пільговий стаж обчислюється згідно відомостей щодо спеціального стажу, індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України. Таким чином, пільговий стаж позивачу зараховано виключно за відомостями по спеціальному стажу індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України.

Зазначив, що на час прийняття спірного рішення про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах, первинні документи про підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній позивачем не надано.

Посилався на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Зазначив, що відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 02 травня 2018 року по справі № 641/1936/17 відсутність підтвердження вище загальних обставин не породжує виникнення у особи права на зарахування не підтвердженого атестацією періоду роботи до пільгового стажу.

Крім того, зазначив, що відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 17 липня 2018 року № 512/21851/16-а щодо порушення позивачем норм процесуального права про поновлення строку звернення до суду визнано причини пропуску строку поважними та як такі, що підтверджені належними доказами без жодного посилання на них (а.с. 215-219).

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

02 квітня 2019 року від представника відповідача до канцелярії Першого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Крім того, 02 квітня 2019 року від позивача до канцелярії Першого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника першого відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з паспортом позивача серії НОМЕР_1, виданим 14 січня 1997 року Ровеньківським МВ УМВС України у Луганській області, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час звернення до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, досяг 50 років (а.с.13,14).

30 березня 2017 року позивач звернувся до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених КМУ, до якої додав копії: довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, документу про місце проживання (реєстрації), паспорту, трудової книжки та підтверджуючі довідки про пільговий стаж (а.с.162).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 30 березня 2017 року відповідачем прийнято рішення № 10 від 12 травня 2017 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії на пільгових умовах за віком у зв'язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи (а.с. 156,157).

Відповідно до вищезазначеного рішення пільговий стаж позивача зараховано виключно за відомостями по спецстажу індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК 5).

Відповідач дійшов висновку, що загальний стаж роботи позивача складає 23 роки 08 місяців 00 дні, в тому числі на пільгових умовах - 02 роки 09 місяців 23 дні, якого недостатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". З тексту рішення управління вбачається, що при розгляді заяви позивача відповідач керувався виключно листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 3226/02-02/1 від 28 березня 2017 року (а.с.181).

Не погодившись із відмовою у призначенні пенсії на пільгових умовах, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Приймаючи спірну постанову суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи підтверджують його право на призначення йому пенсії на пільгових умовах, відмова відповідача у призначенні пенсії відповідно до ст. 13 п. а Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправною, а рішення пенсійного органу таким, що підлягає скасуванню з зобов'язанням управління повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788).

Відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України № 1788 працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць мають, зокрема, чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до ст. 100 Закону України № 1788 особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З матеріалів справи вбачається, що спірними періодами пільгового стажу позивача є періоди роботи з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 23 квітня 2003 року.

Трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить наступні записи про трудову діяльність позивача за спірні періоди на шахті "ім. В.В. Вахрушева" (а.с.15-17):

- з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року на посаді підземного учня гірника 1-го розряда (записи № 4, № 5, № 6);

- 24 серпня 1988 року прийнято на посаду підземного гірського майстра (запис № 8);

- 18 лютого 1992 року переведено на посаду помічника начальника ділянки ГПУ - 1 з повним робочим днем під землею (запис № 9);

- 03 жовтня 1994 року призначено на посаду заступника начальника ділянки № 1 з повним робочим днем під землею (запис № 10);

- 09 серпня 1996 року переведено на посаду підземного гірського майстра з повним робочим днем під землею (запис № 11);

- 01 серпня 1997 року призначено на посаду заступника начальника ділянки РВУ - 2 з повним робочим днем під землею (запис № 12);

- 01 липня 1998 року призначено на посаду начальника ділянки ГПУ з повним робочим днем під землею (запис № 13);

- 30 липня 1998 року переведено на посаду гірського майстра з повним робочим днем під землею (запис № 15);

- 06 квітня 1999 року призначено заступником начальника ділянки РВУ з повним робочим днем під землею (запис № 16);

- 01 лютого 2001 року призначено на посаду заступника начальника ділянки № 3 з повним робочим днем під землею (запис № 17);

- 29 серпня 2001 року призначено на посаду помічника начальника ділянки № 5 з повним робочим днем під землею (запис № 18);

- 08 січня 2003 року переведено на посаду підземного гірського майстра з повним робочим днем під землею (запис № 19);

- 23 квітня 2003 року звільнено за ч. 1 ст. 36 КЗоТ України за згодою сторін (запис № 21).

Також, трудова книжка позивача містить запис № 14 від 20 червня 1998 року та № 20 від 20 червня 2002 року про проведення атестації робочих місць, яким підтверджено, право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 1.

Пунктом 20 Порядку № 637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Видавати такі довідки мають право винятково підприємства, на яких працювала особа, або їх правонаступники.

Записи у трудовій книжці позивача містять повну інформацію щодо періодів його роботи з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 23 квітня 2003 року на посадах: підземний учень гірничого робітника, гірничий робітник підземний, гірничий майстер підземний, помічник начальника дільниці ГПУ-1, заступник начальника дільниці № 1, заступник начальника РВУ-2, начальник дільниці ГПУ, заступник начальника РВУ, заступник начальника дільниці № 3, помічник начальника дільниці № 5, гірничий майстер дільниці № 5, які належить до посад за Списком № 1, стаж роботи на яких підлягає зарахуванню до пільгового стажу при вирішенні питання щодо пенсійного забезпечення особи, а також про проведення атестації робочого місця позивача.

Враховуючи вищевикладене, та з огляду на підтвердження підземного стажу роботи позивача записами в його трудовій книжці, потреба у наданні уточнюючих довідок з підприємства взагалі відсутня.

Відтак посилання відповідача/апелянта на відсутність уточнюючих довідках та, відповідно, неможливості зарахування стажу позивача до пільгового нівелюється записами в трудовій книжці.

При цьому, посилання управління на ненадання позивачем первинних документів, є незмістовим, оскільки в самому спірному рішення вказано, що позивачем надано трудову книжку для вирішення питання про призначення пільгової пенсії.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем доведено пільговий характер своєї роботи у спірний період, а пенсійних орган не мав правових підстав відмовляти позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції зазначає, що пенсійних орган, за наявності належним чином оформленої трудової книжки позивача та відомостей з системи «Персоніфікований облік», не мав правових підстав відмовляти позивачу у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Посилання відповідача на лист Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 3223/02-02/1 від 28 березня 2017 року в якому пенсійним органам надано роз'яснення, що будь-які документи для призначення (перерахунку) пенсії, видані підприємствами, розташованими на непідконтрольній українській владі території, які перереєстровані на контрольній території, до роботи не застосовувати, суд вважає незмістовним, оскільки такий лист містить лише рекомендований характер та може підміняти собою норми діючого законодавства.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14, та в силу ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при розгляді даної справи.

Неприпустимість визнання деяких документів, які були видані на території, неконтрольованій законною Владою, недійсними та такими, що не набули законної сили, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні у справі «Лоізіду проти Туреччини».

Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову, а наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується ст. 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду у постанові від 02 травня 2018 року по справі № 641/1936/17, відповідно до яких відсутність підтвердження вище загальних обставин не погоджує виникнення у особи права на зарахування не підтвердженого атестацією періоду роботи до пільгового стажу є незмістовними, оскільки матеріалами даної справи підтверджено атестацію робочих місць , що відображено в трудовій книжці позивача та в наказі № 285 від 20.06.1997 року, та право позивача на зарахування спірних періодів роботи до пільгового стажу( а.с.16-17,59).

Крім того, суд зазначає, що дії управління при відмові у призначенні пенсії позивачу є непропорційними заявленій легітимній меті (підтвердження пільгового стажу), тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідач у даному випадку не врахував те, що позивач позбавлений можливості надати додаткові докази на підтвердження свого пільгового стажу, оскільки всі первинні документи залишились на тимчасово окупованій території.

Щодо атестації робочого місця при роботі позивача, суд зазначає наступне.

Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок № 442).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 442 атестація робочих місць за умовами праці проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров'я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому. Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізаціїправназдоровійбезпечніумовипраці,пільговепенсійнезабезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку від 01 серпня 1992 року № 442 атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначається наказом по підприємству, організації в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Відповідно до пункту 4.2 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України за № 383 від 18 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку застосування Списків №1 та № 2виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Оскільки атестація робочих місць проводиться з 21 серпня 1992 pоку, періоди роботи за Списком № 1 до цієї дати підтверджуються без атестації робочих місць (Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442).

А періоди роботи позивача після 1992 року підтверджено трудовою книжкою, а саме записом № 14 від 20 червня 1998 року та № 20 від 20 червня 2002 року про проведення атестації робочих місць, яким підтверджено, право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 1.

За таких умов суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення пенсійного органу є таким, що не відповідає діючому законодавству України, а тому підлягає скасуванню, а заява позивача про призначення пенсії підлягає повторному перегляду з зарахуванням спірних періодів роботи позивача до пільгового стажу за Списком № 1.

Однак, суд першої інстанції при розгляді справи на надав належної оцінки вимогам позивача про зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах на підставі п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Щодо цих вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 14 Порядку № 3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший і поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх необхідних документів. Заяви осіб про призначення, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі обліку заяв про призначення пенсії згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (додаток 3). Заявнику або посадовій особі уповноваженого структурного підрозділу органом, що призначає пенсії, видається розписка - повідомлення із зазначенням дати приймання заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати в тримісячний термін з дня прийняття заяви (додаток 4).

Відтак, виключними повноваженнями відповідача є вирішення питання щодо можливості призначення пенсії.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд першої інстанції, при прийнятті рішення, зокрема, зобов'язав Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_2 періоди роботи з 10 липня 1987 року по 23 вересня 1987 року та з 24 серпня 1988 року по 13 квітня 2003 року на шахті "ім. В.В. Вахрушева" виробничого об'єднання "Ровенькиантрацит" та повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 30 березня 2017 року про призначення пенсії згідно Списку № 1 відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 1 ч. 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням висновків суду.

Даний висновок суду є правомірним та таким, що узгоджується з нормами діючого законодавства.

При цьому вимоги позивача про зобов'язання відповідача призначити пенсію знаходяться поза межами повноважень суду, такі вимоги не можуть бути задоволені з огляду на те, що питання призначення пенсії належить до виключних дискреційних повноважень пенсійного органу.

Отже, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення мав вказати на часткове задоволення позовних вимог з відмовою у задоволення їх частини щодо зобов'язання призначити пенсію, відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адмінстративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав для відмови в судовому захисті пенсійних прав позивача та необхідності визнання причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними, оскільки обмеження в здійсненні отримання юридичної допомоги виникли через проведення в Луганській області АТО, що є поважною причиною.

При цьому, суд апеляційної не звертає уваги на висновки Верховного Суду у постанові від 17 липня 2018 року № 512/21851/16-а, оскільки обставини та вказаній справі та справі, яка розглядається не є тотожними.

Посилання відповідача/апелянта на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є незмістовними, оскільки відповідно до ст. 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

«1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями», а позивача зареєстровано у м. Луганську, відтак норми цього Закону не поширюються на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити в.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 за позовом адвоката Носової Юлії Миколаївни в інтересах ОСОБА_2 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - змінити.

В першому абзаці резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 замість слова «задовольнити» вказати словосполучення «задовольнити частково».

Після третього абзацу резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 додати абзац наступного змісту: «В решті позовних вимог - відмовити».

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 360/3277/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова