Справа № 640/19135/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 квітня 2019 року № 640/19135/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації
про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 31-Б, код ЄДР: 37393782), в якому просить суд:

визнати дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни, протиправними;

зобов'язати відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Позиція позивача.

Позивач зазначає, що в силу вимог ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Позивач зазначає, що в силу положень п. 10 Положення, затвердженого постановою КМ України від 12.051994 № 302, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

На думу позивача, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Позивач зазначає у зв'язку з цим, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, безпосередній учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням, а також є інвалідом 2 групи, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з ЛНА на ЧАЕС.

Позивач заявляє, що звернувся до відповідача з приводу отримання відповідного статусу, одна, відповідачем відмовлено у встановленні статусу інваліда війни, оскільки, на думку Управління, відсутнє документальне підтвердження залучення особисто позивача до формувань Цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням, а також відсутні документи про створення такого формування, а тому відсутні підстави для встановлення статусу інваліда війни.

Позивач, посилаючись на положення ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», ст. 19 Конституції України, Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони та норми оснащення їх матеріально-технічними засобами, яке введено в дію наказом начальника ЦО СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1974 № 90, лист МЧС від 30.12.2008 № 02-17796/284, зазначає, що залучення до складу формувань ЦО для участі в ЛНА на ЧАЕС підтверджується довідками, виданими відповідними підрозділами обласних, міських державних адміністрацій. Позивач вважає, що надана довідка Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків ЧК КОДА є достатнім підтвердженням участі позивача у ЛНА у складі формувань ЦО, що є підставою для надання статусу інваліді війни та видачі відповідного посвідчення.

Позивач зазначає, що лист ДСП «Чорнобильська АЕС» від 19.12.2017 № 4604/17 про відсутність в архіві відомостей, які підтверджують факт залучення позивачки до складу формувань ЦО, не є нормативно-правовим актом і не може вирішувати зазначене питання.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві (а.с. 81) просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на раніше висловлену у відповіді позивачу позицію, зазначаючи, що на статус інваліді війни мають право особи, які залучалися для ЛНА на ЧАЕС і працювали у складі зведених загонів Київської, Житомирської та Чернігівських областей та надали документ про участь у вищезазначених формуваннях ЦО в якому є наказ чи розпорядження штабу ЦО та інформацію про роботу.

Оскільки у документах позивача відсутня інформація про розпорядчий документ за лінією Цивільної оборони та розпорядчий документ підприємства про залучення його особисто до складу такого формування, підстав для встановлення статусу інваліда війни не має.

Позивач надав Відповідь на відзив, в якому звернув увагу, що листи Мінсцополітики, на які посилається відповідач, носять лише інформаційний характер, не мають ознак нормативно-правового акту, а тому не можуть бути використані, як правова підстава, що врегульовує порядок для прийняття рішення про встановлення статусу інваліда.

Водночас, позивач посилається на лист МЧС від 30.12.2008 № 02-17796/284 встановлено, що залучення до складу формувань Цивільної оборони для участі в ЛНА на ЧАЕС підтверджується довідками, виданими відповідними підрозділами, зокрема, обласних та міських державних адміністрацій.

Тобто, вказаний лист позивач вважає актом, регулюючим певні відносини.

Крім того, позивачем надано Додаткові пояснення, в яких позивач звертає увагу на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України, на положення п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зазначає, що умовами для набуття статусу інваліда війни є: настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС; участь особи у ЛНА на ЧАЕС саме у складі формувань ЦО. Позивач звертає увагу на п. 2 наказу № 2С від 19.04.1985 в якому визначено, що на Чорнобильській АЕС створено в тому силі службу ЦО, призначену для організації виконання завдань по забезпеченню заходів ЦО, підготовки спеціальних формувань, невоєнізованих формувань ЦО та керівництва ними. З вказаного пункту, як зазначає позивач, вбачається, що створені служби здійснювали повноваження виключно по забезпеченню заходів ЦО та керівництва спеціальними та невоєнізованими формуваннями ЦО. У зв'язку з цим позивач просить врахувати, що вона працювала у 1986 році на посаді дозиметриста в цеху ООТ та ТБ Чорнобильської АЕС, здійснювала контроль радіаційної обстановки в приміщенні та на вулиці, а також була залучена до ЛНА на ЧАЕС в період з 26.04.1986 по 31.12.1987.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 10.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, дійсно, позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), на підтвердження чого надано копію посвідчення серії НОМЕР_2 від 30.12.1992 (а.с. 12).

До нього надано копію вкладки НОМЕР_3 від 04.06.1997 із визначенням, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, термін дії - безстроково.

Позивач є інвалідом 2 групи (ЧАЕС) - довічно. Професійне захворювання - пов'язано з роботами на ЧАЕС (а.с. 13).

На підтвердження своїх доводів позивачем надано фотокопію довідки від 19.03.1990 № 06-151, виданою Чорнобильською АЕС про те, що з 16.07.1975 р. позивачка працювала інженером УТП. На роботах з особливо шкідливими умовами зайнята з 01.08.1980 по 18.08.1989. На ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС була 27.04.1986. За висновком ВКК виведена із зони І.В. 18.08.1989.

З трудової книжки вбачається, що у 1985 році позивачка працювала дозиметристом (черговим) у відділі охорони праці та техніки безпеки. У 1986 - працювала інженером. У 1987 - переведена інженером у цех радіаційної безпеки. У вересні 1987 - звільнена за власним бажанням.

Згідно з профмаршрутом № 1948 за період 16.07.1975 - 28.09.1987, з 26.12.1988 по 17.11.1992: найменування підприємства: відділ обладнання, об'єднана допоміжна дільниця, дільниця дезактивації, цех дезактивації, відділ охорони праці та техніки безпеки (12.12.1985-30.09.1986), цех індивідуального дозиметричного контролю, цех радіаційної безпеки, відділ обладнання, учбово-тренувальний центр. Професія: інженер, старший інженер, інженер по дезактивації, дозиметрист (черговий), інженер.

Надано також інші матеріали (а.с. 20 і далі), у тому числі щодо дози опромінення, копію наказу ЧАЕС від 19.04.1985 № 2 С «Про керівний склад, служби та формування цивільної оборони», наказу ЧАЕС від 28.05.1985 № 4 С «Про створення відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони», копію листа Всесоюзного промислового об'єднання з атомної енергетики «Союзатоменерго» від 06.12.1982 № 672 «Про використання нормативних документів з питань захисту персоналу та населення у випадку аварії на АС», копію наказу Міністерства енергетики та електрифікації СРСР від 28.05.1981 № 45 С «Про створення спецформувань на атомних електростанціях».

У листі від 05.01.2018 № 106-09/84 відповідач, у відповідь на звернення позивачки, зазначив про відсутність підстав для видачі посвідчення інваліда війни, у зв'язку з відсутністю документального підтвердження про залучення позивачки до складу формувань Цивільної оборони. При цьому, зазначено, що згідно відповіді ДСП «Чорнобильська АЕС» № 4604/17 зазначено, що в архіві ДПС «ЧАЕС відомості, які підтверджують факт залучення позивачки до складу формувань цивільної оборони для участі в роботах по ЛНА на ЧАЕС у 1986 - 1987 роках, відсутні.

Крім іншого, позивачем до матеріалів справи надано Інформаційну довідку вищезгаданого Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 29.08.2017 № 01.1-14/1366-9, в якому викладено власне бачення Департаменту порядку застосування норм профільного законодавства.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, необхідною є одночасна наявність обставин: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У даному випадку на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст.7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон 3551-XII містить також умову щодо залучення особи до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.02.2019 у справі № 818/26/18.

Слід додати, що вищезгадана частина друга статті 7 Закону №3552-ХІІ, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, пунктом 9 доповнена Законом України від 15.06.2004 р. № 1770-IV.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що для правильного розуміння та застосування цієї норми визначальне значення має намір законодавця, законодавча історія вказаної норми, сутність і призначення Закону.

Як зазначено у пояснювальній записці до проекту Закону № 3078 від 06.02.2003 про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (щодо осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони), який був прийнятий як Закон № 1770-IV і набув чинності 08.07.2004, та яким, власне, і було доповнено ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пунктом 9, - з перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Перелік робіт, як зазначено у пояснювальній записці, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань. Проте, при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї малочисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Пояснити це можна лише тим, зазначається законодавцем, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців.

У пояснювальній записці також зазначено, що за час, який пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим.

Пояснювальна записка розміщена у вільному доступі на сайті ВП України.

З наведеного вбачається чіткий, недвозначний і зрозумілий намір законодавця щодо надання статусу інвалідів війни конкретній незначній групі осіб, а не широкому колу осіб з числа осіб з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У даному випадку, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів його залучення до безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони.

Крім того, позивачем не надано і самого звернення до відповідача з приводу зазначеного питання та відсутній перелік документів, що надавався відповідачу.

У той же час, в межах спірних правовідносин, має бути підтверджено належними та допустимими доказами залучення саме позивача до ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

Дана обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 (справа №279/12162/15-а) та в ухвалі Верховного Суду України від 07.07.2017 (справа №676/4127/16-а).

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні підстави для висновку про протиправність дій Управління в контексті заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами обставин, з якими положення п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пов'язують можливість встановлення позивачу статусу інваліда війни.

Таких доказів, як вже зазначалося, не надано і під час розгляду справи. Жоден із додатків до позовної заяви не містить документально підтверджених відомостей щодо особи позивача в контексті її залучення саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відтак, судом не встановлено обставин, які б зумовлювали висновок про наявність підстав для надання позивачу статусу інваліда війни та не порушень з боку відповідача прав чи інтересів позивача, який у даному випадку діяв правомірно, відмовляючи у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення, а відтак відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі, тобто і у частині зобов'язати вчинити певні дії, що зумовлює висновок суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного. У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даному випадку у зв'язку з розглядом даної справи.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (04071, м. Київ, вул. Ярославська, 31-Б, код ЄДР: 37393782) про: визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни; зобов'язання встановити статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін