Справа № 826/5850/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

18 березня 2019 року справа №826/5850/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

ОСОБА_2;

відповідача 1: Пустолякова Є.Д.;

відповідача 2: Павлик Т.О.

розглянувши у судовому засідання адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
до1. Міністерства оборони України (далі по тексту - відповідач 1) 2. Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" (далі по тексту - відповідач 2)
про1) скасування наказу директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. від 16 березня 2017 року №6 "Про розформування Центру крові Збройних Сил України та Центральної патологоанатомічної лабораторії"; 2) стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року (справа №826/27223/15) про поновлення його на посаді начальника Центральної патологоанатомічної лабораторії Міністерства оборони України за період з 29 серпня 2017 по день прийняття рішення у справі
На підставі частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18 березня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. від 16 березня 2017 року №6 "Про розформування Центру крові Збройних Сил України та Центральної патологоанатомічної лабораторії" перешкоджає йому повернутись до роботи на посаді начальника Центральної діагностичної патологоанатомічної лабораторії Міністерства оборони України - лікарем патологоанатомом та прийнятий з перевищенням службових повноважень; відповідач затримує виконання рішення суду у справі про поновлення ОСОБА_1 на посаді, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у справі №826/27223/15 про поновлення позивача на посаді за період з 29 серпня 2017 року по день прийняття рішення відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 травня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/5850/18 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року задоволено заяву головуючого судді Мазур А.С. про самовідвід та передано справу для визначення іншого складу суду, відповідно до вимог статей 31 та 18 Кодексу адміністративного судочинства України.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Кузьменку В.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року прийнято до провадження адміністративну справу №826/5850/18 та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із тим, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконати неможливо через розформування Центральної діагностичної патологоанатомічної лабораторії Міністерства оборони України, а спірний наказ прийнято відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій висловив свою незгоду із доводами і міркуваннями, викладеними у відзиві відповідача 2.

Відповідач 1 подав заперечення проти відповіді на відзив, де зазначив, що наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. від 16 березня 2017 року №6 "Про розформування Центру крові Збройних Сил України та Центральної патологоанатомічної лабораторії" прийнятий на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск та у межах повноважень, наданих Внутрішнім статутом Збройних Сил України.

В судовому засіданні 18 березня 2019 року позивач та його представник позовні вимоги підтримав, представники відповідачів проти позову заперечили.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Наказом директора Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. від 16 березня 2017 року №6 "Про розформування Центру крові Збройних Сил України та Центральної патологоанатомічної лабораторії" відповідно до вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2017 році" вирішено зокрема у термін до 31 липня 2017 року розформувати Центр крові Збройних Сил України та Центральну патологоанатомічну лабораторію, правонаступником яких визначено Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь".

Відповідач 1 надав суду витяг зі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2017 році", відповідно до пунктів 1 якої затверджено План проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2017 році та доручено керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу організувати всебічне забезпечення та проведення організаційних заходів до строків визначених цим Планом.

Наявний у справі витяг із Плану проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2017 році вирішено розформувати у строк до 31 липня 2017 року Центральну патологоанатомічну лабораторію, правонаступником якої визначено Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь".

Вирішуючи питання правомірності оскаржуваного наказу, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить із наступних міркувань.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Згідно з нормами статті 8 та 10 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством.

Міністерство оборони України здійснює зокрема військово-політичне та адміністративне управління Збройними Силами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (далі по тексту - Положення), Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Підпункт 104 пункту 4 Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань: приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснює затвердження положень про них (їх статутів).

Згідно з пунктом 8 Положення передбачено, що з питань забезпечення організаційних заходів в апараті Міноборони Міністр видає директиви, а з питань реформування та розвитку Збройних Сил, їх бойової і мобілізаційної готовності, оперативної та бойової підготовки, здійснення організаційних заходів та інспектування - спільні з начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил накази і директиви.

Пункт 10 Положення визначає, що Міністр: очолює Міноборони, здійснює керівництво його діяльністю; затверджує положення про структурні підрозділи апарату Міноборони; утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міноборони, затверджує положення про них (їх статути), здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об'єктами державної власності.

Таким чином, Міністр оборони, як очільник Міноборони, наділений повноваженнями приймати рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, зокрема шляхом видання спільних з начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил директив з питань реформування Збройних Сил та здійснення організаційних заходів.

У пункті 7 Положення передбачено, що формування, розформування (ліквідація) ЦПАЛ здійснюється рішенням Міністра оборони.

Згідно з пунктом 9 Положення про Військово-медичний департамент Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 26 червня 2016 року №331, директор Департаменту у межах своїх повноважень видає накази, доручення, організовує та контролює їх виконання.

Враховуючи наведені норми законодавства та Положень, суд приходить до висновку, що директор Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України має право видавати накази у межах повноважень Департаменту, зокрема у сфері здійснення управління щодо закладів охорони здоров'я Міністерства оборони України.

Оскільки рішення про розформування ЦПАЛ прийнято Міністром оборони України у вигляді спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск "Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2017 році", оскаржуваний наказ виданий на реалізацію (з метою виконання) такого рішення та у межах повноважень Військово-медичного департаменту.

Таким чином, доводи позивача про видання наказу з перевищенням повноважень спростовуються наявними у справі доказами, що вказує на безпідставність позовних вимог у цій частині.

Посилання позивача на те, що ЦПАЛ згідно її статуту підпорядкована виключно Головному військово-медичному управлінню, а не Військово-медичному департаменту, та ніколи не входила до складу Збройних Сил України не приймаються судом до уваги та не підтверджуються документально, оскільки згідно із наданою позивачем копією Положення про ЦПАЛ (пункт 1.1 статуту) вбачається, що ЦПАЛ є самостійним підрозділом, який підпорядкований Військово-медичному департаменту Міністерства оборони України.

Помилковими є також доводи позивача про те, що директивою від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3/дск не приймалось рішення про ліквідацію ЦПАЛ, оскільки, як встановлено вище, про розформування ЦПАЛ зазначено у витязі із Плану проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2017 році, який є додатком до директиви (а.с. 125).

Суд звертає увагу, що єдиною підставою для скасування наказу про розформування ЦПАЛ позивач зазначає неможливість виконати рішення суду про поновлення його на посаді начальника ЦПАЛ, однак, зазначене не може бути підставою для скасування оскаржуваного наказу, оскільки розформування (ліквідація) установ, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, є дискреційними повноваженнями Міністра, а процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень врегульовані розділом IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо заяви позивача від 08 січня 2019 року про порушення Міністерством оборони України норм процесуального закону і не прийняття до уваги доказів, поданих з порушенням, які знаходяться в матеріалах справи у томі І на аркушах справи з 81 по 126, суд звертає увагу на наступне.

Частина дев'ята статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Матеріали справи свідчать, що 19 вересня 2018 року представником Міністерства оборони України подано заперечення проти відповіді на відзив, до якого долучено копії наказів Міністерства оборони України від 26 червня 2016 року №331, від 26 серпня 2016 року №443, від 22 лютого 2017 року №111, наказу директора Військово-медичного департаменту від 16 березня 2017 року №6, статуту ЦУПАЛ, наказу директора Військово-медичного департаменту від 31 березня 2016 року №9, витяг з наказу Міністерства оборони України від 22 січня 2018 року №39, ксерокопію постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, витяг з Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16 липня 1997 року №300 та витяг із Закону України "Про центральні органи виконавчої влади".

Позивач зазначає, що не отримував із відзивом на позовну заяву від Міністерства оборони України доказів, які містяться на аркушах справи з 81 по 126, про що свідчить відсутність в матеріалах справи доказів їх надіслання позивачу; докази, надані відповідачем 1, не засвідчені в установленому порядку.

Розглянувши вказане клопотання, суд звертає увагу, що надані долучені до відзиву накази Міністерства оборони України містяться у відкритому доступі за наступним посиланням http://www.mil.gov.ua/ministry/normativno-pravova-baza/nakazi-ministra-oboroni-ukraini/ministerstva-oboroni-ukraini.html, тобто є публічно доступними, як і надані роздруківки нормативно-правових актів, що звільняє відповідача 1 від обов'язку направлення таких доказів учасникам справи. Таким чином, суд приймає до уваги в якості доказів документи, що містяться на а.с. 81-90, 109-118.

При цьому копії наказів Міністерства оборони України, що містяться у справі на а.с. 81-90, належним чином засвідчені відповідно до Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55.

Водночас суд не приймає до уваги в якості доказів документи на а.с. 91-108, оскільки докази їх направлення позивачу або наявності їх у публічній доступності відсутні.

У справі також міститься лист Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 18 вересня 2018 року №298/3/44дск, до якого долучено витяг зі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14 березня 2017 року №Д-322/1/3дск для службового користування в 1 прим. на 3 арк. та витяг із спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 20 вересня 2017 року №Д-322/1/12дск для службового користування в 1 прим. на 3 арк. Докази направлення копій вказаних документів іншим учасникам справи у справі відсутні.

Разом із цим суд зауважує, що законодавство встановлює обмеження у використанні документів, які містять службову інформацію (для службового користування, "ДСК").

Так, єдині вимоги до ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації (далі - документи), що містять службову інформацію, зібрану під час провадження оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, діяльності у сфері оборони держави, та іншу службову інформацію (далі - службова інформація), в органах державної влади, інших державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим визначає Типова інструкція про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №736 (далі по тексту - Типова інструкція).

Відповідно до пункту 50 Типової інструкції розмноження документів з грифом "Для службового користування" здійснюється службою діловодства або іншим структурним підрозділом, визначеним розпорядчим документом установи, з дозволу керівника установи (його заступника) за умови оформлення замовлення за формою згідно з додатком 8 або відповідно до резолюції керівника установи.

Керівник установи може у встановленому порядку делегувати повноваження щодо надання дозволу на розмноження таких документів керівникам структурних підрозділів, в яких документи опрацьовуються або зберігаються.

Таким чином, розмноження (копіювання) документів з грифом "Для службового користування" та, відповідно, направлення їх третім особам, здійснюється з дозволу керівника установи (його заступника) - автора документа, на підставі відповідного замовлення.

Оскільки такий дозвіл у справі відсутній, суд вважає за можливе використовувати згадані документи із грифом "ДСК" без доказів їх направлення іншим учасникам справи.

В частині позовних вимог про стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у справі №826/27223/15 про поновлення його на посаді начальника Центральної патологоанатомічної лабораторії Міністерства оборони України за період з 29 серпня 2017 по день прийняття рішення у справі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, суд звертає увагу на наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у справі №826/27223/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі директора військово-медичного департаменту Верби А.В. та Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді позов задоволено частково: визнано дії директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В., щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади-неправомірними; скасовано наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства Оборони України Верби А.В. від 09 грудня 2015 року №138; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Центральної діагностичної патолого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України - лікарем патологоанатомом; стягнуто з Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на користь ОСОБА_1, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року змінено, виклавши абзац п'ятий резолютивної частини у такій редакції:

"Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2015 року по 28 серпня 2017 року у розмірі 159 952 (сто п'ятдесят десять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 65 коп.". В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

Позивач зазначає, що в порушення статті 235 Кодексу законів про працю України Міністерство оборони України не виконує у добровільному порядку вказане рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді та протиправно затримує його виконання.

Згідно з частинами першою та сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вказаної правової норми свідчить, що обов'язок сплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виникає у роботодавця у разі затримки виконання рішення суду, тобто після поновлення незаконно звільненого працівника із порушенням встановлених законом строків. Проте, якщо працівника фактично не поновлено на роботі, встановити строк затримки виконання судового рішення неможливо, відповідно, цей строк вважається періодом вимушеного прогулу по день фактичного поновлення.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, наприклад, у постанові від 25 липня 2018 року у справі №823/1715/16 (провадження №К/9901/17377/18, №К/9901/17380/18) Верховний Суд дійшов висновку, що з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання.

У судовому засіданні 18 березня 2019 року представник позивача наполягав, що ОСОБА_1 на посаді не поновлений.

Відповідач надіслав до суду пояснення від 06 березня 2019 року, у якому вказав, що наказом начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 19 грудня 2018 року №196 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у справі №826/27223/15 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Центральної діагностичної патолого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України - лікарем патологоанатомом.

До вказаного пояснення відповідач долучив ксерокопію наказу начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 19 грудня 2018 року №196, згідно з пунктом 2 якого на виконання абзацу четвертого рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року у справі №826/27223/15 ОСОБА_1 поновлено на попередній роботі на посаді начальника Центральної діагностичної патолого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України - лікарем патологоанатомом.

Згідно з частиною другою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України (у новій редакції) письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частина четверта статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, згідно з якими: відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи; перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації; Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ; відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23.

Таким чином, копії письмових доказів, наявні у справі, мають бути належним чином засвідченими.

Проте, суд звертає увагу, що вказана ксерокопія наказу начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 19 грудня 2018 року №196 не засвідчена в установленому порядку та не містить будь-яких відміток про засвідчення копії документа, зокрема "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Крім того, відповідач 1 не надав доказів направлення вказаного наказу іншим учасникам справи, а тому, в силу частини дев'ятої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги ксерокопію наказу начальника Головного військово-медичного управління - начальника медичної служби Збройних Сил України від 19 грудня 2018 року №196 в якості доказу про поновлення позивача на посаді.

У зв'язку із відсутністю у справі належних та допустимих доказів, які б підтверджували поновлення позивача на посаді, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не поновлений на посаді та про неможливість встановлення строку затримки виконання судового рішення, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України.

Суд враховує, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року у справі №826/27223/15 прийнято звіт Міністерства оборони України про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року та визнано, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року вважається виконаною в повному обсязі.

Разом із тим, відповідно до частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, зі змісту ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року у справі №826/27223/15 не вбачається, що суду надавався наказ про поновлення позивача на посаді; в ухвалі лише міститься посилання на звіт Міністерства оборони України про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року, у якому згадується, що позивача поновлено на посаді відповідно до наказу Начальника Головного військово-медичного управління - начальника Медичної служби Збройних сил України від 19 грудня 2018 року №196, а тому вказана ухвала не вважається належним доказом поновлення позивача на посаді.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем 1 доведено правомірність спірного наказу у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України; у свою чергу позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються його вимоги щодо стягнення коштів за затримку виконання рішення, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Міністерство оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський просп., 6; ідентифікаційний код 00034022);

Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь" (01133, м. Київ, вул. Госпітальна, 16; ідентифікаційний код 07773293).

Дата складення повного рішення суду - 27 березня 2019 року.

Суддя В.А. Кузьменко