Справа № 360/3623/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року справа №360/3623/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року (повне судове рішення складено 25 січня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/3623/18 (суддя в I інстанції Секірська А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Луганській області про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - ГТУЮ у Луганській області) про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 14.03.2017 по 21.08.2018 позивач працював в ГТУЮ у Луганській області на посаді старшого державного виконавця Старобільського районного відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» державному службовцю встановлюється надбавка за вислугу років на державній службі на рівні трьох відсотків посадового окладу державного службовця за кожен календарний рік стажу державної служби.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 46 Закону України «Про державну службу» до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання. Складовою частиною заробітної плати згідно з пунктом 2 частини першої статті 50 Закону України «Про державну службу» є надбавка за вислугу років. Отже, надбавка за стаж державної служби є складовою частиною заробітної плати, яку позивач повинен був отримувати з часу прийому на державну службу.

Під час знаходження у трудових правовідносинах відповідачем не враховано до стажу державної служби проходження служби в органах МВС України час з 20.11.1991 по 01.08.1995, хоча в трудовій книжці є відповідний запис. Додатково позивачем надано відповідачу довідку ГУНП в Луганській області Старобільського ВП від 23.11.2017 та довідку ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області від 14.12.2017, які додатково підтверджували право на зарахування часу служби в органах МВС до стажу державної служби.

Листом від 30.08.2018 № 18157/23/8 на заяву від 26.07.2018 відповідач частково відмовив у перерахунку доплати за стаж державної служби. З листа виходить, що перерахунок було зроблено тільки за час, починаючи з 01.01.2018, хоча ніякого письмового підтвердження не отримував.

З посиланням на частину першу статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач зазначив, що в день звільнення позивача 21.08.2018 відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням частини першої статті 116 КЗпП України. Перерахунок заробітку було зроблено частково, починаючи з 01.01.2018.

Згідно посадового окладу у розмірі 3500,00 грн., 3% посадового окладу дорівнює 105 грн. щомісячно за кожний календарний рік стажу державного службовця. За невраховані роки стажу сума складає 315 грн. За 9 повних місяців, що не була перерахована доплата за стаж державної служби сума складає: 315 грн. х 9 міс. = 2835 грн.; 315 грн / 31 (дні березня 2017 року) х 17 (дні березня 2017 року) = 172 грн.; 2835 грн. + 172 грн. = 3007 грн. Тобто, на думку позивача, з відповідача підлягає стягненню у судовому порядку 3007 грн. заробітної плати, недорахованої за стаж державного службовця за час з 14.03.2017 по 31.12.2017.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також позивач послався на те, що рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 дає підстави вважати, що невиплата всіх сум, що належать працівникові від власника або уповноваженого ним органу, є тривалим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, який є день фактичного розрахунку. На підставі викладеного позивач просив суд:

- стягнути з ГТУЮ у Луганській області на користь позивача заборгованість з заробітної плати в розмірі 3007 грн.;

- стягнути з ГТУЮ у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час з 22.08.2018 (день звільнення) по 14.09.2018 (день звернення до суду) у сумі 23281,96 грн.;

- стягнути з ГТУЮ у Луганській області на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення з розрахунку 447,73 грн. за кожен день затримки розрахунку;

- допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення за один місяць.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Зобов'язано ГТУЮ у Луганській області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 14 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року за вх. № 2166/13, довідки про проходження служби в органах внутрішніх справ від 20 лютого 2018 року № 6/2-83А.К, довідки ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області щодо проходження старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ з 20.11.1991 по 02.08.1995 на посадах атестованого складу, та виплатити різницю між фактично виплаченими сумами та нарахованою на виконання рішення суду суми заробітної плати за вказаний період, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ГТУЮ у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 серпня 2018 року по 21 січня 2019 року в сумі 51 692,61 грн. (п'ятдесят одна тисяча шістсот дев'яносто дві гривні 61 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

Звернуто рішення до негайного виконання в частині присудження виплати в межах суми стягнення за один місяць.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, наполягає на тому, що у період з 14.03.2017 по 31.12.2017 заробітна плата нараховувалась позивачу, зважаючи на норми законодавства про оплату праці, без врахування вимог статті 52 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889). З копії трудової книжки позивача вбачається, що останній дійсно працював в органах МВС України 03 роки 08 місяців 11 днів в період з 20.11.1991 по 01.08.1995, але не зрозумілим був факт того, чи були присвоєні позивачу спеціальні звання за час служби, що унеможливлювало зарахування даного періоду до стажу державного службовця, відповідно до п. 4 Порядку № 229. При працевлаштуванні позивач не надав документи, що підтверджували б присвоєні йому спеціальні звання за час служби в органах МВС України. Отже, законних підстав для зарахування строку служби в органах МВС до загального стажу державного службовця на період до пред'явлення довідок не було.

31.01.2018 до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про зарахування періоду роботи в органах МВС України до стажу державної служби та довідка про проходження служби в органах внутрішніх справ із зазначенням присвоєних спеціальних звань. На підставі вищевказаних документів зроблено перерахунок заробітної плати в межах бюджетного періоду (з 01.01.2018, а не з 14.03.2017) відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України.

Наголошує, що відповідач розрахувався з позивачем у повному обсязі, оскільки аргументовано вважає, що заборгованості при розрахунку при звільненні перед ОСОБА_1 немає, а тому не має бути і остаточного розрахунку з позивачем щодо неіснуючого боргу. За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним та передчасним.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, Законом №889 та іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної служби, інших центральних органів виконавчої влади, виданими в межах їх повноважень у випадках, визначених законом.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби та правовий статус державного службовця визначається Законом №889.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону №889 дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону №889).

Судом установлено, що наказом ГТУЮ у Луганській області від 14.03.2017 № 341/к «Про призначення ОСОБА_1» призначено позивача на посаду старшого державного виконавця Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області з 14 березня 2017 року, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір. Відповідно до ст.ст.6, 39 Закону України «Про державну службу» присвоєно 9 ранг державного службовця категорії «В» посад державної служби. Враховано, що стаж державної служби станом на 14 березня 2017 року складає 05 років 02 місяці 05 днів (арк.спр.71).

У трудовій книжці позивача БТ-І № 2540602 міститься запис про проходження служби в органах МВС України з 20.11.1991 по 01.08.1995 (арк.спр.9-11).

Сторонами визнається, що до стажу державної служби при прийомі на роботу не було враховано час служби в органах МВС України, оскільки відповідно до пункту 7 частини першої статті 46 Закону № 889 до стажу державної служби зараховується перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання, а зазначені відомості були відсутні.

29.01.2018 за вх. № 2166/18 позивач звернувся до начальника ГТУЮ у Луганській області з заявою про зарахування строку служби в органах МВС до загального строку державної служби (арк.спр.59), надавши довідку ГУНП в Луганській області від 23.11.2017 № 14922/111/43-2017 про те, що ОСОБА_1 дійсно проходив службу у Старобільському РВ УМВС в Луганській області з 05.06.1993 по 01.08.1995 (арк.спр.58) та довідку ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області щодо проходження старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ з 20.11.1991 по 02.08.1995 на посадах атестованого складу та про присвоєння спеціальних звань позивачу за час служби (арк.спр.60).

Наказом ГТУЮ у Луганській області від 22.03.2018 № 279/к «Про встановлення щомісячної надбавки за вислугу років ОСОБА_1» встановлено позивачу, старшому державному виконавцю Старобільського РВ ВДВС ГТУЮ у Луганській області, з 01.01.2018 надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 27 відсотків посадового окладу як такому, стаж державної служби якого станом на 01 січня 2018 року становить 09 років 04 місяці 14 днів (арк.спр.61).

Таким чином, відповідачем враховано період проходження ОСОБА_1 служби в органах МВС України з 20.11.1991 по 01.08.1995 до стажу державної служби, тобто, питання можливості зарахування такого стажу не є спірним у даній справі.

Наказом ГТУЮ у Луганській області від 21.08.2018 № 799/к «Про звільнення ОСОБА_1» звільнено ОСОБА_1, старшого державного виконавця Старобільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, із займаної посади 21 серпня 2018 року за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст. 86 Закону № 899, ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 14.03.2018 по 21.08.2018 тривалістю 08 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки, як державному службовцю за 2017 рік тривалістю 05 календарних днів, за 2018 рік тривалістю 06 календарних днів (арк.спр.72).

26.07.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою, у відповідь на яку надано лист від 30.08.2018 № 18157/23/8, в якому роз'яснено, що 31.01.2018 до ГТУЮ у Луганській області надійшла заява про зарахування періоду роботи в органах МВС України до стажу державної служби та довідка про проходження служби в органах внутрішніх справ. На підставі вищевказаних документів було зроблено перерахунок заробітної плати в межах бюджетного періоду (з 01.01.2018, а не з 14.03.2017) відповідно до статті 3 Бюджетного кодексу України.

Спірним питання у даній справі є правомірність посилань роботодавця на статтю 3 Бюджетного кодексу України при здійсненні перерахунку заробітної плати позивача з січня 2018 року при зарахуванні до стажу державної служби в органах внутрішніх справ, та не здійснення перерахунку та виплати заробітної плати з врахуванням перерахованого стажу державної служби за попередній період - з 14.03.2017 (дата прийому на роботу) по 31.12.2017.

Так, частиною першою статті 52 Закону № 889 визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Наказом ГТУЮ у Луганській області від 22.03.2018 № 279/к до стажу державної служби ОСОБА_1 зараховано стаж роботи в органах МВС України з 20.11.1991 по 01.08.1995, який, зокрема, дає право на отримання надбавки за вислугу років на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби (в даному випадку - 3 календарні роки), тобто 9 відсотків посадового окладу.

Право на встановлення зазначеної надбавки позивач вже набув станом на дату прийняття на державну службу в ГТУЮ у Луганській області - 14.03.2017, а не лише з 01.01.2018, з якого здійснено перерахунок заробітної плати відповідачем.

В даному випадку, посилання відповідача на статтю 3 Бюджетного кодексу України є безпідставним з огляду на таке.

Дійсно, частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно із частиною четвертою статті 50 Закону № 889 джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 3 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Разом з тим, частиною першою статті 1 Бюджетного кодексу України визначено, що цим Кодексом регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу, в той час як відносини щодо оплати праці державних службовців регулюються Законом № 889 та Законом України «Про оплату праці».

Суд зауважує, згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні по справі «Будченко проти України» (заява № 38677/06, від 24.04.2014) ЄСПЛ висловив таку позицію: «Суд нагадує, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom), n. 54, заяви №№ 65731/01 та 65900/01, ЄСПЛ 2005-Х)» (п.36); Суд нагадує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (п.40).

При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії").

Таким чином, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

З огляду на наведене, доводи позивача щодо протиправності нездійснення перерахунку заробітної плати з 14.03.2017 по 31.12.2017 є обґрунтованими.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права в цій частині позовних вимог, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з ГТУЮ у Луганській області на користь позивача заборгованості з заробітної плати в розмірі 3007 грн.

Перевіривши розрахунок суми заборгованості, наданий позивачем, та розрахунок, наданий відповідачем, суд першої інстанції вважав їх неправильними, оскільки такі розрахунки зроблено виходячи виключно з посадового окладу позивача. Проте, як вбачається з розрахунково-платіжної відомості старшого державного виконавця Бутка В.М. за період березень - грудень 2017 року, його заробітна плата складалася не лише з посадового окладу, а містила й інші види складових, на розмір яких перерахунок стажу державної служби має безпосередній вплив (арк.спр.87). Крім того, в зазначений період позивач перебував на лікарняних та у відпустці.

З огляду на наведене, дійсно суд не має можливості здійснити правильний та об'єктивний розрахунок заборгованості з заробітної плати позивача за період березень - грудень 2017 року, тому в даному випадку місцевий суд вірно вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати належний та ефективний в даному випадку спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов'язання ГТУЮ у Луганській області здійснити перерахунок заробітної плати позивачу за період з 14 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 29 січня 2018 року за вх. № 2166/13, довідки про проходження служби в органах внутрішніх справ від 20 лютого 2018 року № 6/2-83А.К, довідки ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області щодо проходження старшим лейтенантом міліції ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ з 20.11.1991 по 02.08.1995 на посадах атестованого складу, та виплатити різницю між фактично виплаченими сумами та нарахованою на виконання рішення суду суми заробітної плати за вказаний період, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому наведеними нормами КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця за несвоєчасну сплату сум, належних працівнику при звільненні.

З огляду на висновки суду щодо протиправності нездійснення перерахунку та виплати заробітної плати позивача за період з 14.03.2017 по 31.12.2017 при зарахуванні до стажу державної служби стажу служби в органах МВС України, і відповідно невиплати таких сум, належних позивачу, при звільненні, в даних правовідносинах наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, суд виходить з такого.

Статтею 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова № 100), застосовується у випадках вимушеного прогулу та залучення працівників до виконання військових обов'язків.

Абзацами першим - третім пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідачем надано розрахунково-платіжну відомість ОСОБА_1 за червень - липень 2018, згідно з якою заробітна плата за червень 2018 року склала 8935,75 грн. за 17 робочих днів без урахування відпустки та матеріальної допомоги, за липень 2018 року - 7625,90 грн. за 16 робочих днів без урахування матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (арк.спр.86).

До складу заробітної плати включено складові, які відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Постанови № 100 включаються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача відповідно до пункту 2 Постанови № 100 складає 501,87 грн. ((8935,75 грн + 7625,90 грн) / (17 + 16 робочих днів)), а не 447,73 грн., як помилково зазначено позивачем у позові.

На користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 22.08.2018 по 21.01.2019, тобто за 103 робочих днів, а саме:

- у серпні 2018 року - 6 робочих днів (з 22.08.2018 по 31.08.2018 за виключенням вихідних днів та святкового дня - День незалежності 24.08.2018 (стаття 73 КЗпП України));

- у вересні 2018 року - 20 робочих днів (за виключенням вихідних днів);

- у жовтні 2018 року - 22 робочих дня (за виключенням вихідних днів та 15.10.2018 - дня, наступного за святковим днем - Днем захисника України 14 жовтня (стаття 73 КЗпП України);

- у листопаді 2018 року - 22 робочих дня (за виключенням вихідних днів);

- у грудні 2018 року - 20 робочих днів (за виключенням вихідних днів та святкового дня 25.12.2018 - Різдво Христове (стаття 73 КЗпП України);

- у січні 2018 року - 13 робочих днів (з 01.01.2019 по 21.01.2019 за виключенням вихідних днів, та святкових днів 1 січня - Новий рік, 7 січня - Різдво Христове (стаття 73 КЗпП України)).

З огляду на наведене, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у загальному розмірі 51692,61 грн. (501,87 грн х 103 робочих дня).

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню лише з коригуванням обраного позивачем способу захисту.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, відповідач як податковий агент згідно вимог Податкового Кодексу України зобов'язаний виплатити позивачеві середній заробіток, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць за імперативними вимогами статті 371 КАС України підлягає негайному виконанню.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, а суд не вбачає допущення судом порушень норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 23, 33, 195, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 360/3623/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 02 квітня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов