Справа № 440/224/19
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/224/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чеснокової А.О.,

за участі:

секретаря судового засідання - Безеги А.А.

представника Великосорочинської сільської ради - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Миргородської РДА в якій просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиділення позивачу земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) (4,37 умовних кадастрових гектарів) КП "Полив'янське" в межах Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області;

зобов'язати відповідачів визначити на місцевості та виділити позивачу земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) (4,37 умовних кадастрових гектарів) Комунального підприємства "Полив'янське" в межах Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала на те, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010 зобов'язано Миргородську РДА виділити ОСОБА_2 земельну ділянку та видати їй державний акт на право власності на земельну частку (пай) із земель державної власності на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області в розмірі 4,37 умовних кадастрових гектарів. На виконання вищевказаного рішення суду головою Миргородської РДА видано розпорядження № 40 від 25 лютого 2011 року "Про надання земель та дозволу на розробку проектів землеустрою", яким позивачу надано земельну ділянку із земель державної власності в розмірі земельної частки (паю) (4,37 умовних кадастрових гектари) комунального підприємства "Полив'янське", а також зазначено, що використання зазначеної земельної ділянки належить розпочати після встановлення меж в натрі і одержання правовстановлюючих документів. На переконання позивача, до цього часу його право на земельну ділянку не реалізовано через систематичне ухилення відповідачів від визначення місця розташування наданої ОСОБА_2 земельної ділянки на місцевості.

Ухвалою суду від 24 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху в зв'язку з невідповідністю останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.

13 лютого 2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі суду від 24 січня 2019 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження, визначено дату проведення підготовчого судового засідання.

05 березня 2019 року судом отримано відзив Миргородської РДА на позов, у якому відповідач вказує, що на виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010 ним видано розпорядження № 40 від 25 лютого 2011 року "Про надання земель та дозволу на розробку проектів землеустрою" чим у повному обсязі виконано належні йому на цьому етапі функції, пов'язані з вирішенням питання про надання позивачу земельної ділянки. Крім того, відповідач пояснив, що оскільки ОСОБА_2 отримання Державного акта на право власності на земельну ділянку не реалізовано, то відповідно такий акт не надавався Миргородській РДА для його підпису /а.с. 45-47/.

12 березня 2019 року до суду надійшов відзив Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, в якому відповідач заперечує проти позову та зазначає, що не зважаючи на те, що сільська рада не є суб'єктом спірних правовідносин, останньою вжито всіх залежних від неї заходів з метою сприяння позивачці в оформленні її права на земельну ділянку /а.с. 57-58/.

Ухвалою від 12 березня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявні клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Миргородська РДА явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила; прохальна частина відзиву на позов містить клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника.

Представник Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

З огляду на положення статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України судом визнано за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та представника Миргородської РДА.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010 визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну частку (пай) в розмірі 4,37 умовних кадастрових гектарів на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області; зобов'язано Миргородську РДА виділити ОСОБА_2 земельну ділянку та видати їй державний акт на право власності на земельну частку (пай) із земель державної власності на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області в розмірі 4,37 умовних кадастрових гектарів /а.с. 8/.

На виконання вищевказаного рішення суду головою Миргородської РДА видане розпорядження № 40 від 25 лютого 2011 року "Про надання земель та дозволу на розробку проектів землеустрою". Пунктом 1 зазначеного розпорядження передбачено надання позивачу земельної ділянки із земель державної власності в розмірі земельної частки (паю) (4,37 умовних кадастрових гектари) КП "Полив'янське". Пункт 2 цього розпорядження передбачав, що до використання земельної ділянки належить приступити після встановлення її меж в натурі і одержання правовстановлюючих документів /а.с. 10, 35/.

Таким чином, Миргородською РДА надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земельних часток (паїв) КП "Полив'янське" на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області із земель державної власності.

Доказів виготовлення позивачем технічної документації на підставі вищевказаного розпорядження та оформлення відповідного державного акта на право власності на земельну частку (пай) суду не надано.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 у 2017 році зверталась до Головного управління Держгеокадасту в Полтавській області із заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 4,0782 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області за межами населеного пункту.

За результатами розгляду вказаного звернення Головне управління Держгеокадасту в Полтавській області листом від 18 липня 2017 року № 10212/6-17 повідомило позивача про те, що згідно судового рішення від 31 травня 2010 року у справі № 2-805/10 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну частку (пай), а також роз'яснено необхідність його оформлення в порядку Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" /а.с. 11/.

16 листопада 2018 року позивачка зверталась до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області з клопотанням про розгляд та вирішення питання про визначення на місцевості земельної ділянки в межах резервного фонду ріллі, яка перебуває в оренді, на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області з метою виконання рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010 /а.с. 41/.

Вищевказана заява розглядалась сесією Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, яка за наслідками розгляду зазначеної заяви вирішила звернутись до Миргородської РДА щодо виділення ОСОБА_2 земельної ділянки із земель державної власності на території Великосорочинської (Полив'янської) сільської ради Миргородського району Полтавської області в розмірі 4,37 га та посвідчення права власності на неї /а.с. 40-41/.

05 грудня 2018 року ОСОБА_2 письмово звернулась до Миргородської РДА із заявою про виділення їй земельної ділянки в межах резервного фонду ріллі, яка перебуває в оренді, на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської област з метою виконання рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010. Як встановлено судом, у заяві позивачем на зазначено про отримання ним розпорядження № 40 від 25 лютого 2011 року "Про надання земель та дозволу на розробку проектів землеустрою" /а.с. 36/.

Вищевказане заява Миргородською РДА надіслана за належністю до відділу у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як до розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності, про що повідомлено заявника /а.с. 37/.

Посилаючись на ухилення відповідачів від виділення позивачці земельної ділянки, право на яку визнано за нею рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-806/2010, ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом, у якому вимагає визнати протиправною бездіяльність Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області та Миргородської РДА та зобов'язати останніх визначити на місцевості та виділити їй вищевказану земельну ділянку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них /частина друга статті 78 Земельного кодексу України/.

Згідно частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною першою, другою та третьою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

За приписами пункту "а" частини третьої статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Статтею 124 Земельного кодексу України врегульовано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. ... Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк. Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи відповідно до закону. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Положеннями статей 125-126 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав; право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року (в редакції, що діяла станом на дату надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою), розробку технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів.

Згідно пункту 2.9 вищевказаної Інструкції заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" та його структурні підрозділи.

Державний акт на право власності на земельну ділянку складається у двох примірниках, підписується посадовими особами в такій послідовності: начальник державного органу земельних ресурсів, голова (керівник) органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та особа, що здійснила реєстрацію акта /пункт 2.14 Інструкції/.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач у встановленому чинним на дату отримання розпорядження Миргородської РДА № 40 від 25 лютого 2011 року порядку отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а також виготовлене Полив'янською сільською радою викопіювання із визначенням земельної ділянки на місцевості. Вищевикладене обставини дають підстави вважати, що у позивача були відсутні перешкоди для проведення землевпорядних робіт, в тому числі виготовлення технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку.

Разом із тим, зі змісту відзивів на позов судом встановлено, що ОСОБА_2 процедуру виготовлення проекту землеустрою не завершила, державного акта про право власності на земельну ділянку не оформила, а відтак не подавала останнього до підпису голові Миргородської РДА.

З 01 січня 2013 року земельне законодавство зазнало змін у зв'язку із набуттям чинності Законами України "Про Державний земельний кадастр", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" № 1051 від 17 жовтня 2012 року.

Суд вважає необхідним зазначити, що на даний час припинились повноваження територіальних органів Держземагентства щодо видачі та реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, відбувся перерозподіл повноважень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землями державної або комунальної власності та порядок передачі земель сільськогосподарського призначення у власність громадян, розділено поняття реєстрації даних щодо земельної ділянки в кадастрі та поняття реєстрації прав щодо земельної ділянки. Таким чином, з цього часу документом, який підтверджує внесення даних про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, став витяг з кадастру, а документом, що підтверджує реєстрацію права щодо земельної ділянки витяг (свідоцтво) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуюче вищевикладене, з 2016 року результати реєстрації права на земельну ділянку підтверджуються лише витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; видача свідоцтва про реєстрацію права власності на земельну ділянку припинена.

З огляду на викладені обставини, порушене у 2018 році перед відповідачами питання щодо передачі у власність позивача земельної ділянки, право на яку визнано за ОСОБА_2 рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-805/2010, наразі не належить до компетенції жодного з відповідачів, а тому визнавати, як того вимагає ініціатор звернення, їх бездіяльність у спірних правовідносинах є неприпустимим.

Суд також зважає на те, що матеріали справи свідчать про те, що Великосорочинська сільська рада Миргородського району Полтавської області та Миргородська РДА під час розгляду звернень позивача діяли у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією та Законами України, а також вживали заходів з метою сприяння позивачу в реалізації її права на отримання у власність земельної ділянки на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області в розмірі 4,37 умовних кадастрових гектарів.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з метою реалізації свого права на набуття права власності на земельну ділянку на території Полив'янської сільської ради Миргородського району Полтавської області в розмірі 4,37 умовних кадастрових гектарів наразі позивачу належить на підставі розпорядження Миргородської РДА № 40 від 25 лютого 2011 року звернутись до землевпорядної організації з метою розроблення проекту землеустрою; зазначений проект затвердити в установленому Земельним кодексом України порядку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин; отримати витяг з ДЗК, який стане підставою для внесення органом державної реєстрації прав відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про права позивача на земельну ділянку, право на яку визнано за ОСОБА_2 рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 31 травня 2010 року у справі № 2-805/2010.

Натомість, як встановлено судом, ініціатор звернення не вчинив усіх необхідних та достатніх дій для набуття та оформлення свого права на спірну землю.

Згідно з частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього випливає, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи судом обставини щодо порушення відповідачами прав, свобод та інтересів позивача не підтвердились, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Проаналізувавши викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки порушення прав позивача у досліджених правовідносинах не мало місця.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 11, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 (вул. Польова, 46, с. Радченки, Миргородський район, Полтавська область, 37632, рнокпп НОМЕР_1) до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області (вул. Гоголя, 26, с. Великі Сорочинці, Миргородський район, Полтавська область, 37663, ), Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області (вул. Гоголя, 120, м. Миргород, Полтавська область, 37600, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 29 березня 2019 року.

Суддя ОСОБА_3