Справа № 215/5482/18 (2-а/215/226/18)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 215/5482/18 (2-а/215/226/18)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року (суддя суду 1 інстанції Дудіков А. В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі керівника підрозділу Криворізької місцевої прокуратури № 2 Коценко Максима Валерійовича про визнання протиправною бездіяльності, притягнення до адміністративної відповідальності та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі керівника підрозділу Криворізької місцевої прокуратури № 2 Коценко Максима Валерійовича, в якому просить: притягти до адміністративної відповідальності державу Україна в особі керівника підрозділу Криворізької місцевої прокуратури № 2 Коценко М. В. згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України за протиправну бездіяльність, за не застосовану належну правову процедуру відповідно до заяви від 29.10.2018 за вх. № 59/1-220-18; зобов'язати державу Україна в особі керівника підрозділу Криворізької місцевої прокуратури № 2 Коценко М. В. протягом 15-ти днів вжити заходи нормативно-правовим актом для забезпечення права особи на інформацію ст. 34 Конституції України та надати зазначені документи згідно заяви від 29.10.2018; визнати протиправною бездіяльність держави Україна в особі керівника підрозділу Криворізької місцевої прокуратури № 2 Коценко М. В., яка виявилась у застосуванні неналежної правової процедури відповідно до заяви від 29.10.2018 згідно порядку ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про звернення громадян» і принципів ст. 3, ч. 2 ст. 34 Конституції України.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 у цій справі передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвала суду мотивована тим, що переданий на вирішення суду спір предметно не підсудний місцевим загальним судам як адміністративним судам та відповідно до правил предметної підсудності, встановлених статтею 20 КАС України, підсудний Дніпропетровському окружному адміністративному суду, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 29 КАС України є підставою для передачі справи до належного суду.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року, позов направити за територіальною підсудністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції був зобов'язаний відкрити провадження у справі, оскільки юрисдикція суддів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Так, позивач вказує на те, що судом першої інстанції помилково визначено підстави, межі повноважень та спосіб дій відповідача, встановлено помилковий характер спору, правовий статус та природу відповідача у зв'язку з чим суд помилкового дійшов висновку про передачу справи до окружного адміністративного суду. Крім того, суд не врахував скрутне матеріальне становище позивача, що мешкає позивач на підвідомчій Тернівському районному суду Дніпропетровської області території, що створює штучні перешкоди для вирішення адміністративної справи у розумний строк без урахування місця проживання позивача. Зазначає, що норми чинного Кодексу адміністративного судочинства України не надають перевагу предметній підсудності над територіальній та стверджує, що адміністративна справа, враховуючи положення частин першої та другої статті 25 та частини другої статті 26 КАС України повинна розглядатись за місцем його проживання.

У відповідності до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями статті 20 КАС України передбачене розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.

Частиною 1 статті 20 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов'язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб;

3) адміністративні справи, пов'язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Частиною 2 статті 20 КАС України встановлено, що окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першої цієї статті.

Отже, положеннями частини першої статті 20 КАС України встановлено вичерпний перелік справ, які за своєю предметною юрисдикцією підсудні місцевим загальним судам.

Разом з тим, законодавцем окремо встановлено, що всі адміністративні справи, крім визначених частиною 1 статті 20 КАС України підсудні окружним адміністративним судам.

Враховуючи суб'єктний склад учасників спірних правовідносин, зміст заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, даний спір предметно не підсудний місцевим загальним судам як адміністративним судам, що виключає можливість його вирішення місцевим загальним судом як адміністративним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства.; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 4 КАС України адміністративним судом є суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Положеннями частини першої статті 318 КАС України встановлено, що порушення судом першої інстанції предметної підсудності є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 25 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача. У разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України, суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

В той же час, Кодекс адміністративного судочинства України не визначає порядок дій суду першої інстанції у разі подання до суду позову, який предметно не підсудний цьому суду, не визначає можливості повернення такого позову заявнику чи направлення його до суду, до предметної підсудності якого віднесено розгляд справи.

Відповідно до частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Оскільки належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил предметної, інстанційної та територіальної підсудності, суд першої інстанції, встановивши, що спір за правилами предметної підсудності встановленої законом належить до юрисдикції іншого суду, дійшов вірного висновку про необхідність направлення справи для розгляду до адміністративного суду до предметної юрисдикції якого належить її розгляд. Таким чином, судом першої інстанції при вирішенні питання щодо предметної підсудності, обґрунтовано застосовано аналогію закону, яким визначено порядок дій суду при вирішенні питання щодо територіальної підсудності (ст.29 КАС України).

Доводи позивача, що оскаржуваною ухвалою суду порушено його право на розгляд справи за місцем його проживання, яке встановлено статтею 25 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає помилковими, оскільки вказана стаття встановлює альтернативну підсудність справи за вибором позивача, що стосується територіальної підсудності, а не предметної юрисдикції. За правилами предметної підсудності адміністративна справа підлягає розгляду Дніпропетровським окружним адміністративним судом, юрисдикція якого поширюється на Дніпропетровську область, що виключає у даному випадку можливість застосування правил територіальної підсудності, встановлених статтею 25 КАС України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначив предметну підсудність зазначеної справи та дійшов вірного висновку, що вказана справа підлягає передачі до належного суду, яким є Дніпропетровський окружний адміністративний суд, вірно застосувавши до спірних правовідносин норми процесуального права, а тому підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров