Справа № 826/14061/16
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Лічевецького І.О.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) з позовом до Головного управління МВС України в м. Києві та Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві , в останній редакції якого від 18.01.2018 просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в м. Києві в частині звільнення ОСОБА_3;

- поновити ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого сектору по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві з спеціальним званням майор;

- зобов'язати Головне управління МВС України в м. Києві розглянути рапорт, поданий в листопаді 2015 року оперуповноваженим сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_3 про звільнення за пунктом 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), а саме у зв'язку із бажанням служити в поліції;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у м .Києві розглянути кандидатуру оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_3 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у Головному управлінні Національної поліції в місті Києві та видати відповідний наказ з цього приводу;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у м. Києві виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд вказане судове рішення скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, позивач з 1999 року на різних посадах перебувала на службі в органах внутрішніх справ. Останнім місцем її служби було на посаді оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Позивач має спеціальне звання майора міліції (М-089959), яке відповідно до пункту 2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, належить до старшого начальницького складу.

Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 № 1008 о/с згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до підпункту «г» пункту 64 (скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача з 06.11.2015 звільнено у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік).

На підтвердження звільнення відповідно до вказаного наказу позивачем надано до суду витяг з наказу, який міститься на бланку Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Згідно з висновком службового розслідування за фактом неналежно оформленого витягу з наказу про звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_3 на бланку Головного управління Національної поліції у м. Києві від 09.02.2018, проведеного Головним управлінням Національної поліції у м. Києві, зазначена обставина обумовлена технічною помилкою працівника при роздрукуванні витягу з наказу, оскільки позивач не перебувала у відносинах публічної служби з Головним управлінням Національної поліції у м. Києві.

У подальшому Головним управлінням МВС України в м. Києві надано до суду копію вищевказаного наказу, який міститься в матеріалах справи.

07.11.2017 позивачу вручено трудову книжку та витяг з наказу про звільнення.

Не погоджуючись зі звільненням з органів внутрішніх справ, позивач звернулася до суду з позовом, при вирішенні якого суду виходить із такого.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 № 1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 зі служби в органах внутрішніх справ прийнято Головним управлінням МВС України в м. Києві відповідно до закону, в межах повноважень та обґрунтовано, у зв'язку з чим підстави для визнання його протиправним та скасування у суду, а отже й для поновлення позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення, відсутні.

Однак. Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про міліцію».

Статтею 18 вказаного Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення №114).

Аналогічний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

На момент прийняття Відповідачем-1 оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року №1008 о/с був чинний Закон України «Про міліцію». Разом з тим відповідно до п. 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний Закон опублікований в офіційному виданні «Голос України» 06.08.2015 року, а відтак набрав чинності 07.11.2015 року окрім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набрали чинності 07.08.2015 року.

Оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме наведені норми.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15, де вказано, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону закріплено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

В силу п. 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Тобто, положеннями Закону закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, доказів, які б підтверджували відмову ОСОБА_3 від проходження служби у поліції або неможливості її прийняття на таку службу матеріали справи не містять.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 року у справі № 826/887/16.

Наведеним, на переконання судової колегії, спростовується твердження суду першої інстанції про здійснення реорганізації органів внутрішніх справ, а не їх ліквідації.

Пунктом 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення №114), визначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до п. 64 «г» Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Крім того, судовою колегією враховується, що за правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Приписи ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплюють, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Тобто, приписи норм розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону та Положення № 114, на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому до спірних правовідносин, як вже було зазначено вище, необхідно застосовувати загальні правила, закріплені у КЗпП України, у тому числі у ч. 3 ст. 184 останнього.

Аналіз змісту приписів ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

За таких обставин і за умови відповідного правового врегулювання колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позиції Окружного адміністративного суду міста Києва щодо відсутності необхідності визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу від 06.11.2015 року №1008 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з посади та поновлення останньої на попередній посаді, як це передбачено вимогам п. 24 Положення №114.

Така позиція неодноразово підтримувалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.11.2018 року у справі 821/3743/15-а, від 23.11.2018 року у справі № 805/80/16-а, від 21.11.2018 року у справі № 826/887/16, від 11.10.2018 року у справі № 823/5367/15.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Головного управління МВС України в м. Києві щодо незаконного звільнення ОСОБА_3 зі служби з Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, та, як наслідок до висновку про скасування наказу Головного управління МВС України в м. Києві №1008 від 06.11.2015 про звільнення ОСОБА_3.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наявної в матеріалах справи (а.с. 30, том 2) довідки Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві про доходи ОСОБА_3, грошове забезпечення позивача з 28.10 по 31.10.2015 року становить 415,16 грн, з 01.11 по 06.11.2015 року становить 802,30 грн. Середньоденна заробітна плата становить 121,75 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 06.11.2015 року (перший робочий день після звільнення позивача) по 27.03.2019 року (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді) складає 1238 календарних дня.

Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача за період з 06.11.2015 по 27.03.2019 складає 150361 грн. (1238 календарних дня х 121,75 грн).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року - скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в м. Києві №1008 від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3;

Поновити ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого сектору по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві з спеціальним званням майор.

Стягнути з Головного управління МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 по 27.03.2019 в розмірі 150361 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанову звернути до негайного виконання в частині щодо поновлення на вказаній посаді та стягнення заробітної плати за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

І.О. Лічевецький