Справа № 1340/6009/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3061/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2019 року, ухвалене суддею Мричко Н.І., 18:31:02 год., м. Львів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

13.12.2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просить:

визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Борського Руслана Михайловича щодо винесення постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 24.10.2018 року №50374142 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2018 ВП № 57569268;

визнати протиправними та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2018 року № 50374142 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2018 року ВП № 57569268.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частина 3 статті 40 Закону України № 1404- VIII «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а саме той випадок, коли виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору. 24.10.2018 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 50374142. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 7009,17 долари США (ШО)та 34781,39 грн. 30.10.2018 року старший державний виконавець Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борський Р.М., керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі його заяви.

Суд першої інстанції зазначає, що стягувач звернувся до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв'язку з чим настають наслідки які передбаченні частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору. Отже, у відповідача у справі були правові підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Щодо постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2018 року ВП № 57569268з виконання постанови № 50374142, виданої 24.10.2018 року Франківським ВДВС м. Львів про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, суд вважає, що така прийнята на підставі та у межах повноважень, встановлених Законом України «Про виконавче провадження». Підставою для винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2018 року ВП № 57569268 слугував факт наявності не стягнутого у межах іншого виконавчого провадження - № 50374142 - виконавчого збору, у відповідності до постанови про стягнення виконавчого збору від 24.10.2018 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що чинним на момент відкриття виконавчого провадження № 50374142 від 09.03.2016 року Законом України «Про виконавче провадження» передбачалося, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься після спливу встановлено державним виконавцем строку на добровільне виконання виконавчого листа (через сім днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження), тобто через 7 днів після 09.03.2016 року, то така постанова про стягнення виконавчого збору у ВП № 50374142 мала бути винесена 17.03.2016 року. Проте постанова про стягнення виконавчого збору у ВП № 50374142 була винесена аж 24.10.2018 року, тобто з пропущенням встановлених чинним на той час законодавством строків.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосовує чинний на сьогоднішній день Закон України «Про виконавче провадження», адже має застосовуватись Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV в редакції від 28.12.2015 р. (далі - Закон № 606-ХІV), який був чинний на момент відкриття провадження № 50374142.

Апелянт стверджує, що той факт, що ОСОБА_3 є його матір'ю не вказує та не підтверджує того, що йому відомо було про відкриття 09.03.2016 року виконавчого провадження з виконання вказаного вище рішення Шевченківського районного суду м. Львова щодо нього. Про відкрите провадження щодо нього він дізнався восени 2018 року. Йому було відомо лише про відкрите виконавче провадження щодо його солідарного боржника ОСОБА_4

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 12.01.2016 року Шевченківським районним суд м. Львова виданий виконавчий лист № 2/466/92/15 (№ 466/9767/13-ц) про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 03.10.08 року у розмірі 70091,74 дол. США та 347813 грн. 91 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитом.

02.03.2016 року стягувач - ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до начальника Франківського ВДВС ЛМУ із заявою про відкриття виконавчого провадження. Просив відкрити виконавче провадження та провести передбачені законом дії по примусовому виконанню виконавчого листа № 466/9767/13-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 12.01.2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 70091,74 дол. США та 347813,91 грн. пені.

09.03.2016 року державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського МУЮ Леськівом Б.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50374142 з виконання вищевказаного виконавчого листа №2/466/92/15, виданого 12.01.2016 року Шевченківським районним судом м. Львова

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 27.02.2018 року замінено стягувана - ПАТ «УкрСиббанк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.09.2015 року у цивільній справі № 466/9767/13-ц на правонаступника - ОСОБА_3.

10.10.2018 року ОСОБА_3 звернулася до начальника Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області із заявою згідно з якою, посилаючись на пункт 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», просила винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 50374142 та повернути їй без виконання виконавчий лист № 2/466/92/15 (справа № 466/9767/13-ц) виданий 02.03.2016 року Шевченківським районним судом м. Львова.

17.10.2018 року ОСОБА_3 звернулася до начальника Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області із заявою в якій просила винести постанову про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 50374142, а саме стягувана - з ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_3.

24.10.2018 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. винесена постанова про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 50374142. Замінено стягувана ПАТ «УкрСиббанк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.09.15 року у цивільній справі № 466/9767/13-ц на його правонаступника - ОСОБА_3.

24.10.2018 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. винесена постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 50374142. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 7009,17 дол. США та 34781,39 грн.

30.10.2018 старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 50374142.

02.11.2018старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 57569268 з виконання постанови № 50374142 виданої 24.10.2018 Франківським ВДВС м.Львів про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 7009,17 дол. США та 34781,39 грн.

На час відкриття виконавчого провадження № 50374142 з виконання виконавчого листа №2/466/92/15, виданого 12.01.2016 року Шевченківським районним судом м. Львова, чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року (далі - Закон № 606-ХІV) (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 50374142 з виконання виконавчого листа № 2/466/92/15, виданого 12.01.2016 Шевченківським районним судом м. Львова).

Відповідно до ст.1 Закон № 606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 статті 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 27 Закону № 606-ХІV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Приписами частини 1 статті 28 Закону № 606-ХІV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Частиною 3 коментованої статті передбачено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

02.06.2016 року прийнято Закон України № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», що набрав чинності 05.10.2016 року (надалі - Закон України № 1404-VІІІ).

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цьогоЗакону.

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно достатті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Із матеріалів справи видно, що 17.10.2018 року на адресу Франківського ВДВС м. Львів надійшла заява стягувача - ОСОБА_3, згідно з якою, така, відповідно до пункту 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» просила винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Приписами частини 1 статті 40 Закону № 1404-VІІІ визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІу разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, після зміни правового регулювання відповідно до Закон № 1404-VІІІстягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Згідно частини 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Встановлено, що 24.10.2018 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Борським Р.М. на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 50374142. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 7009,17 долари США та 34781,39 грн.

30.01.2018 року старший державний виконавець Франківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Борський Р.М., керуючись пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стягувач звернувся до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, у зв'язку з чим настають наслідки, які передбаченні частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VIII «Про виконавче провадження» - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем були вчинені дії направлені на виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року.

Таким чином, суд апеляційний суд дійшов висновку, що старший державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Борський Р.М. при винесенні постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 24.10.2018 року №50374142 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2018 року ВП № 57569268, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України, в зв'язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2019 року у справі №1340/6009/18 за позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 02.04.2019.