Справа № 826/6378/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6378/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Арсірій Р.О.,
Кузьменко В.А., Огурцов О.П.
Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання нечинним наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - МВС України) в якому просив визнати нечинним з моменту прийняття наказ відповідача від 29.11.2016 року №1256 «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.01.2017 за № 22/29890, та затверджений цим наказом Порядок доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, як такі, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з метою вдосконалення порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України та організації надання фізичним особам відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, оскаржуваним наказом МВС України від 29.11.2016 року №1256 «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» затверджено:

1) Порядок доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України;

2) Форму бланка довідки для надання фізичним особам відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України;

3) Технічний опис бланка довідки для надання фізичним особам відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України.

Вважаючи оскаржуваний наказ необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ МВС України від 29.11.2016 року №1256 прийнятий у відповідності до вимог законодавства, а підстави для визнання його нечинним та скасування відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про інформацію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони та захисту інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Положеннями ч. 2 ст. 32 Конституції України визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» до основних принципів інформаційних відносин належать: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Суб'єктами інформаційних відносин є фізичні особи, юридичні особи, об'єднання громадян, суб'єкти владних повноважень. Об'єктом цих відносин є інформація (ст. 4 Закону України «Про інформацію»).

Право на інформацію закріплено статтею 5 названого Закону.

Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про інформацію» право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Згідно із ч. 2 ст. 7 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про інформацію» основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.

За змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації, що визначено ст. 10 Закону України «Про інформацію».

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до абз.1 ч. 2 статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Положення абз.2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» гарантують кожному забезпечення вільного доступу до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Згідно із частиною 2 статті 20 Закону України «Про інформацію» будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 2 ст.21 Закону України «Про інформацію»).

Таким чином, ОСОБА_5 має право на доступ до інформації, яка стосується його особисто та самостійно приймає рішення щодо розповсюдження інформації про себе.

Як вбачається з матеріалів справи та відповідно до копії запиту позивача від 16.05.2017 року на отримання довідки про відсутність (наявність) непогашеної чи незнятої судимості за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також злочину середньої тяжкості, за який призначено покарання у вигляді позбавлення волі. Метою отримання запиту вказано: «для подання кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури».

У зазначеному запиті, ОСОБА_5 просив у виданій за цим запитом довідці вказати виключно інформацію про наявність або відсутність у нього непогашеної чи незнятої судимості за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також злочину середньої тяжкості, за який призначено покарання у вигляді позбавлення волі. Також позивач вимагав не надавати інформацію про наявність щодо нього будь-яких кримінальних проваджень (пред'явлених підозр) або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством (а.с.20).

За результатом розгляду запиту, листом від 24.05.2017 №16/4-1330 Департамент інформаційних технологій МВС України повідомив позивача, що відповідно до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України, затвердженого наказом МВСУ від 29.11.2016 № 1256, відомості з персонально-довідкового обліку надаються заявнику у формі довідки з дотриманням вимог законодавства про звернення громадян та захист персональних даних на підставі запиту на отримання довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, що подається за формою, наведеною в додатку 2 до цього Порядку. Законодавством не передбачено надання інформації частково або усічено, так як це вигідно особі за певних обставин. У зв'язку із цим позивачу запропоновано подати запит встановленого зразка (а.с.19).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закон України «Про захист персональних даних» склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та ненадмірними стосовно визначеної мети їх обробки.

Так, доводи апелянта полягають в тому, що оскаржуваний наказ МВС України від 29.11.2016 року №1256 передбачає надання на відповідний запит інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, що, на думку позивача, є надмірною інформацією та порушує права запитувача інформації.

Між тим, наведені доводи не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Оскаржуваним наказом МВС України від 29.11.2016 року № 1256 затверджено Порядок доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України (далі - Порядок), який визначає умови, підстави та процедуру надання відомостей з інформаційної підсистеми «Оперативно-довідкова картотека» єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, що містить відомості стосовно осіб, яким повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, та осіб, яких засуджено за вчинення кримінального правопорушення, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури.

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2 Порядку довідка - документ, який містить відомості з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України та який залежно від обсягу запитуваної особою інформації може містити відомості про:

відсутність (наявність) судимості;

притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України.

Таким чином, надання фізичній особі відомостей про неї з не обмежується лише інформацією про відсутність (наявність) судимості у особи, але й передбачає надання іншої інформації, в тому числі щодо наявності чи відсутності або обмежень, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідач вказав на те, що форма запиту на отримання довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, затверджена наказом МВС від 29.11.2017 року №1256 передбачає обов'язок заявника вказати мету отримання довідки. Згідно з пунктом 17 Порядку у зв'язку з недотриманням вказаної вимоги заявникові відмовляється в наданні відомостей з персонально-довідкового обліку.

Така вимога пов'язана з тим, що законодавчі акти не передбачають єдиний обсяг інформації, які має подати особа відповідним органам, установам та організаціям стосовно притягнення до кримінальної відповідальності, застосування щодо неї запобіжних заходів, відсутність/наявність судимості, тощо.

Зокрема, нормами чинного законодавства передбачено окремі обмеження щодо прийому на роботу чи доручення певної роботи особа, які перебувають під слідством.

Крім того інформацією з єдиної інформаційної системи МВС України користуються суди, органи прокуратури, досудового розслідування. Таким чином, оскаржуваний наказ узагальнює порядок отримання доступу різними суб'єктами інформаційних відноси, враховує різні їх потреби.

Як зазначив позивач, оскаржуваний наказ МВС України від 29.11.2016 року №1256 порушує його права, оскільки звернення останнього було здіцйснено з метою доступу до професійної правничої професії, для допуску до складання іспиту на отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Також, апелянт вказував, що на виконання вимог ч. 2 ст. 6 та ст. 8 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», він повинен до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури подати документ, який свідчить про відсутність непогашеної чи незнятої судимості за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також злочину середньої тяжкості, за який призначено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, на думку позивача, вказаним наказом та Порядком, відповідач фактично обмежив права ОСОБА_5 на отримання цієї інформації, оскільки Порядком передбачено надання інформації у більшому об'ємі, ніж вимагає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не може бути адвокатом особа, яка:

1) має непогашену чи незняту в установленому законом порядку судимість за вчинення тяжкого, особливо тяжкого злочину, а також злочину середньої тяжкості, за який призначено покарання у виді позбавлення волі;

2) визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною;

3) позбавлена права на заняття адвокатською діяльністю, - протягом двох років з дня прийняття рішення про припинення права на заняття адвокатською діяльністю;

4) звільнена з посади судді, прокурора, слідчого, нотаріуса, з державної служби або служби в органах місцевого самоврядування за порушення присяги, вчинення корупційного правопорушення, - протягом трьох років з дня такого звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особа, яка виявила бажання стати адвокатом та відповідає вимогам частин першої та другої статті 6 цього Закону, має право звернутися до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури за місцем проживання із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту. Порядок допуску до складення кваліфікаційного іспиту та перелік документів, що додаються до заяви, затверджуються Радою адвокатів України.

Підпункт 3 п. 2 розділу 2 Порядку допуску до складення кваліфікаційного іспиту, порядок складення кваліфікаційного іспиту та методика оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2013 №270 передбачає, що одночасно із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту Заявник надає документ встановленої форми (довідка, витяг) компетентного органу про відсутність судимості.

Отже, вказаним порядком передбачено надання документу встановленої форми компетентного органу про відсутність судимості.

В свою чергу, оскаржуваним наказом МВС України від 29.11.2016 року №1256 затверджено форму бланка довідки для надання фізичним особам відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України.

Саме надання такого документу передбачено Порядком допуску до складення кваліфікаційного іспиту, порядок складення кваліфікаційного іспиту та методика оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні.

Таким чином, доводи позивача про те, що форма бланка довідки, затверджена оскаржуваним наказом, передбачає надання інформації у більшому (надмірному) об'ємі, ніж передбачено законодавством про адвокатуру та адвокатську діяльність, є безпідставними.

Вимога позивача обмежити обсяг інформації, яка надається на відповідний запит є необґрунтованою, оскільки надання вибіркової інформації за вибором запитувача про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України може призвести до порушення прав інших суб'єктів, яким така інформація надається.

Крім того, подання, зокрема, до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України є правом суб'єкта, а не обов'язком, а тому суб'єкт самостійно приймає рішення щодо розголошення відповідної інформації.

Щодо посилання позивача на невідповідність оскаржуваного МВС України від 29.11.2016 року №1256 положенням статті 32 Конституції України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що перевірка відповідності нормативно-правових актів Конституції України здійснюється Конституційним Судом України в межах реалізації функції конституційного контролю у формі конституційного правосуддя.

Таким чином, у межах розгляду даної адміністративної справи, суд не надає оцінку відповідності оскаржуваної постанови нормам Конституції України.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що оскаржуваний наказ МВС України прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства, а підстави для визнання його нечинним та скасування відсутні, відповідно, права позивача відповідачем порушені не були, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.