Справа № 640/20332/18
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2019 року № 640/20332/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексім Трейд Транс Фуд»

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2.

Прийняв до уваги таке:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ексім Трейд Транс Фуд» (надалі - ТОВ «ЕТТФ», позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України (надалі - ГУ ДФС у м. Києві, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення не ґрунтується на аналізі наданих первинних документів, які підтверджують реальність здійсненних господарських операцій між позивачем та контрагентами, акт перевірки містить лише суб'єктивну думку перевіряючих, що не знайшло своє документальне підтвердження, а тому податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечив, зазначив, що оскаржуване рішення прийнято правомірно та відповідно до вимог законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі направлень від 30.08.2018 за №1411/26-15-14-02-04, №1410/26-15-14-02-04, №536/26-15-14-09, №1687/26-15-42-08, виданих ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77 Податкового кодексу України (далі - ПК України), плану-графіку проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2018 рік та на підставі наказу від 17.08.2018 №12614 проведена планова виїзна перевірка ТОВ «ЕТТФ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 30.06.2018, валютного законодавства за період з 01.10.2016 по 30.06.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2016 по 30 06.2018, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами перевірки був складений акт від 18.10.2018 №705/26-15-14-02-04/39553436 (далі - акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України.

На підставі висновків викладених в акті перевірки відповідачем було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2 (далі - спірне рішення).

Адміністративне оскарження податкового повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2 позивачем не проводилось.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного ППР, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Позивач у перевіряємий період мав фінансово-господарські взаємовідносини на поставку скла органічного листового прозорого з ТОВ «ОРГСКЛО» без укладання письмового договору.

На підтвердження факту взаємовідносин між позивачем та контрагентом позивачем суду надані видаткові накладні, рахунки фактури, платіжні доручення, реєстр податкових накладних, а на підтвердження факту реалізації товару карточка субконто- за жовтень 2016 - червень 2018 року.

Відповідно до наданої до матеріалів справи оборотно-сальдової відомості заборгованість відсутня.

Крім того, між позивачем та ТОВ «СОФІ ПРОМ» (нова назва - ТОВ «ЛАВРІКО») був укладений договір поставки від 18.05.2015 №18/05/2015. Відповідно до вказаного договору ТОВ «СОФІ ПРОМ» поставило на адресу позивача спецодяг, чіткий перелік якого зазначений в видаткових накладних.

Факт виконання договору підтверджується договором поставки, видатковими накладними, рахунками фактури, платіжними дорученнями, реєстром податкових накладних, оборотно-сальдовою відомістю, наданими позивачем суду разом з позовною заявою.

Як зазначає позивач, у своїй позовній заяві, реалізація придбаного товару у ТОВ «СОФІ ПРОМ», а саме спецодягу здійснювалась для співробітників Позивача, оскільки відповідно до Статуту, Позивач займається роздрібною торгівлею товарів.

Також, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «ТД «ЕТАЛОН» та позивачем у перевіряємий період був укладений договір поставки від 24.12.2015 №13648Е. Відповідно до якого ТОВ «ТД «ЕТАЛОН» поставив на адресу торгових точок позивача молочну продукцію.

На підтвердження виконання договору позивач надав суду наступні документи: договір поставки, реєстр податкових накладних, видаткові накладні, накладні на повернення товару, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, оборотно-сальдову відомість, сертифікати якості.

Як слідує з акту перевірки, перелічені докази, зібрані позивачем, відповідач до уваги не взяв, та прийшов до висновку про безпідставне включення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість суму в розмірі 570 109,00 грн., на підставі того, що:

1) контрагенти позивача не звітують в податкову, а також не мають власних основних засобів та інших необоротних активів;

2) засновника ТОВ «ОРГСКЛО» визнано винним у пред'явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.205-1 КК України;

3) ТОВ «ЛАВРІКО» відповідно до бази АІС «СФП» має ознаки фіктивності;

4) під час проведення перевірки не надано сертифікатів якості, товарно-транспортних накладних;

5) не підтверджено під час перевірки подальшу реалізацію придбаного у контрагентів товару.

Суд оцінює акт перевірки та інші зібрані по справі докази виходячи з наступного.

Під час проведення перевірок підставами для висновків є докази перелік яких встановлений ст.83 ПК України, а саме:

- документи, визначені цим Податковим Кодексом;

- податкова інформація;

- експертні висновки;

- судові рішення;

- податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Таким чином, податкове законодавство чітко визначає чим повинен керуватися відповідач під час складання акту перевірки.

При цьому зібрані під час перевірки докази мають відповідати вимогам, що ставляться для доказів Кодексом адміністративного судочинства України.

Зазначена норма контролюючим органом врахована не була.

Слід зазначити, що порушення загально порядку доведення висновків, покладених в основу рішення органу владних повноважень робить його таким, що прийнято у супереч ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому - протиправним.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд у своїх постановах від 27.02.2018 у справах №813/1766/17, №802/1853/16-а.

При вирішенні даного спору суд притримується позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливої недостовірності відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Невиконання контрагентами своїх податкових обов'язків перед державою не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності позивача - їх контрагента про протиправний характер діяльності його контрагентів або про недостовірність задекларованих даних податкового обліку.

Дані висновки узгоджуються, наприклад, з постановою Верховного суду від 13.03.2018 року у справі №К/9901/1514/18.

Таким чином, суд вважає посилання податкового органу в акті перевірки на не подання ТОВ «ОРГСКЛО» та ТОВ «СОФІ ПРОМ» (нова назва - ТОВ «ЛАВРІКО») податкових декларацій з податку на прибуток за 2017 рік та податку на додану вартість за червень 2017 року, такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в Україні діє принцип індивідуальної юридичної відповідальності, а отже позивач не зобов'язаний здійснювати контроль своєчасності подання звітності свого контрагента.

Суд не приймає до уваги висновки відповідача викладені в акті перевріки про те, що у контрагентів позивача, а саме у ТОВ «ОРГСКЛО» та ТОВ «СОФІ ПРОМ» відсутні власні основні засоби та інші необоротні активи, необхідні для провадження фінансово-господарської діяльності, оскільки норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Відсутність у контрагентів позивача зафіксованих у реєстрах матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості їх тимчасового надбання за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу з метою реального виконання ним договорених зобов'язань, а тому не може тягнути висновку про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і в постановах від 30.01.2018 по справі №2а/1770/3360/12 та від 19.06.2018 року у справі №826/7704/16.

Суд також критично розцінює посилання відповідача на факт засудження на підставі вироку Дніпровського районного суду м. Києва засновника ТОВ «ОРГСКЛО» та з цього приводу зазначає наступне.

Як встановлено 07.02.2018 Дніпровським районним судом м. Києва у справі №755/17862/17 винесено вирок, яким засновника ТОВ «ОРГСКЛО» визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.205 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі п'ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 гривень. В основу обвинувального вироку покладено визнання вини та щире каяття обвинуваченого засновника ТОВ «ОРГСКЛО».

Як вбачається з тексту вироку суду від 07.02.2018 № 755/17862/17 в ньому взагалі не досліджувалась господарська діяльність ТОВ «ОРГСКЛО», у вироку відсутній аналіз конкретних господарських операцій, періодів їх здійснення, даних посадових осіб, що підписували підроблені первинні документи, не надано жодної правової оцінки доказам, які можуть бути прийняті до уваги податковим органом та адміністративним судом. Натомість як вбачається з вказаного вироку, між прокурором Київської місцевої прокуратури №4 Мельником Д.І. та засновником ТОВ «ОРГСКЛО» було укладено угоду про визнання винуватості, щодо реєстрації юридичної особи. Окрім кола юридичних осіб, стосовно яких скоєне кримінальне правопорушення, інших даних у вироку не міститься. Які саме документи підроблені, чи є тому документальні докази, в який період це відбувалося - у вироку не зазначено.

Таким чином, сам факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, не може надати підстави для висновку про нереальність господарських операцій, а обставини, встановлені судом при ухваленні вироку не надають відомостей про факти укладання таких угод внаслідок яких у позивача виникали б додаткові зобов'язання з податку на додану вартість.

Суд звертає увагу, що відповідач додаткових доказів на підтвердження доводів, що між позивачем і його контрагентом мали місце злагоджені узгоджені дії, спрямовані на безпідставне отримання податкових вигід, принаймні, що платник (позивач) взагалі був обізнаним з приводу дійсного стану правосуб'єктності свого контрагента, не навів ні в акті перевірки ні під час розгляду справи в суді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13.03.2018 у справі №814/3520/13-а.

Відповідно до п. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Крім того у вироку зазначено, що саме в липні 2017 року були здійснені дії щодо державної реєстрації з неправдивими відомостями по ТОВ «ОРГСКЛО», зазначена обставина, встановлена судом, не узгоджується з висновками акту перевірки відповідно до якого поставка товару позивачу та підписання первинних документів відбувалося у лютому-квітні 2017 року, що не співпадає з періодом вчинення засновником ТОВ «ОРГСКЛО» незаконних дій по державній реєстрації.

Суд відхиляє посилання відповідача як на доказ на інформацію з АІС «СФП» щодо внесення в облікову картку фіктивного суб'єкта підприємницької діяльності ТОВ «ЛАВРІКО», зважаючи на таке.

Будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального Закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов'язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов'язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись належними.

Дії відповідача щодо внесення до електронної бази даних інформації, отриманої внаслідок здійснення заходів податкового контролю, є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов'язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження даних податкового обліку платників податків, які не створюють для платника податків самостійного юридичного наслідку. Інформація, отримана податковим органом за результатами податкового контролю, використовується для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу. Це в однаковій мірі стосується і дій податкового органу щодо внесення такої інформації до існуючих інформаційних систем.

Про це свідчить, зокрема, і той факт, що створення та регламентація діяльності таких інформаційних систем податкового органу знаходиться поза законодавчою регламентацією та поза судовим контролем. Зазначене позбавляє можливості здійснити безпосередню перевірку наданої інформації відповідно до принципів адміністративного судочинства.

Аналогічні висновки зазначені в постановах Верховного суду від 23.05.2018 у справі №804/853/14 та від 27.02.2018 у справі №811/2154/13-а.

Суд приймає до уваги доводи позивача щодо хибності твердження відповідача, про відсутність сертифікатів якості на товар як основи для прийняття оскаржуваного рішення, враховуючи те, що вони не є первинними документами, на підставі яких формуються дані податкового обліку, з них не вбачається зміст господарської операції, а їх відсутність не є безумовною підставою визнання господарських операцій вчинених між позивачем та контрагентами нереальними.

Варто звернути увагу, що чинне законодавство не передбачає наявність та зберігання позивачем сертифікатів якості на придбану продукцію у контрагентів.

Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Верховного суду викладену в постанові від 11.09.2018 у справі №804/4787/16.

Крім того, поза увагою податкового органу залишились пояснення платника податків про наявність сертифікатів якості на придбану молочну продукцію у торгових точок позивача куди здійснювалась поставка ТОВ «ТД «ЕТАЛОН» вони зберігаються тільки на період їх реалізації, після чого у позивача не має потреби їх зберігати. Не зважаючи на висновки податкового органу про відсутність сертифікатів, позивач надав їх до суду (т. 17, а.с. 14-170).

Суд відхиляє висновок відповідача в акті перевірки про не підтвердження факту поставки у зв'язку з відсутністю товарно-транспортних накладних або неналежним їх оформленням, оскільки за умови наявності інших належних доказів товарності, ненадання зазначених документів не позбавляє платника права на формування податкового кредиту. Суд зазначає, що чинним законодавством України передбачено обов'язковість товарно-транспортної накладної лише у випадку надання послуг з перевезення.

При цьому, суд встановив, що за договорами з ТОВ «ЛАВРІКО» та ТОВ «ОРГСКЛО» поставка товарів здійснювалась позивачем власними силами, а тому товарно-транспортні накладні не виписувалися, що не забороняється чинним законодавством. Зазначене відповідачем не заперечувалось.

Вказана позиція повністю узгоджується із судовою практикою в постанові Верховного суду від 05.06.2018 у справі №2а-10089/11/1370.

Доводи відповідача викладені в акті перевірки щодо не підтвердження позивачем подальшої реалізації придбаного товару (спецодягу, молочної продукції, скла), суд вважає такими, що не можуть впливати на висновок про незаконність операцій про їх придбання.

Судом не досліджуються обставини подальшої реалізації придбаного товару, оскільки ці операції не були детально досліджені під час перевірки. Так, податковий орган не здійснював інвентаризацію наявного на складі позивача товару, не перевіряв обсяги роздрібної реалізації молочної продукції та їх порівняння з обсягами придбання, паперові відомості про видачу спеціального обсягу працівникам, тощо. Зазначені обставини можуть бути предметом окремої перевірки та відповідних висновків, але безпосередньо на висновки про укладання угод з ТОВ «ТД «ЕТАЛОН» та ТОВ «ОРГСКЛО» не впливають.

Крім того, варто звернути увагу, щодо операцій поставки скла органічного листового ТОВ «ОРГСКЛО» на адресу позивача згідно наданих документів, даний товар купувався та реалізовувався у власній господарській діяльності, а саме для проведення ремонтних робіт в 3-х торгових точках Позивача за адресами: м. Київ, вул. Дорогожицька, 13 та по вул. Тулузи, 14А; Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 40, що підтверджується карточками субконто за жовтень 2016 по червень 2018 року, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №996-ХІV) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно зі ст.ст.1, 3 названого Закону первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.

Тому, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (ч.3 ст.9 Закону України №996-ХІV).

Згідно з визначенням, закріпленим у ст.1 Закону України №996-ХІV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Крім того, слід зауважити, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету або подання податкової звітності, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку контрагентом чи неподання ним звітності (у тому числі внаслідок ухилення) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Відповідно до абз.11 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абз.2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

При цьому, слід враховувати вимоги ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Варто звернути увагу, що на момент здійснення спірних господарських операцій контрагенти Позивача були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Також, аналіз вище вказаної норми Закону дає суду змогу дійти висновку, що обов'язковою передумовою донарахування відповідного податку є визначення контролюючим органом відповідної суми грошового зобов'язання не задекларованого платником податку, безпідставно задеклароване від'ємне значення ПДВ або зменшення суми бюджетного відшкодування.

Відтак, викладені в акті перевірки, висновки контролюючого органу є необґрунтованими та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення позивачу основного зобов'язання, відповідно штрафні санкції застосуванню не підлягають, а податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню повністю.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексім Трейд Транс Фуд» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01.11.2018 №2, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексім Трейд Транс Фуд» (, 03049, м. Київ, вул. Івана Огієнка, 15-А) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 907,71 грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій