Справа № 280/4635/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2019 року м. Дніпросправа № 280/4635/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2018 (головуючий суддя Новікова І.В., повний текст складено 18.12.2018)

у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням вимог ч.2 ст.40 та вимог ст.29 цього Закону;

- зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням вимог ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, за календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2016-2017 рр., а саме 5377,90 грн.), та вимог ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» шляхом підвищення пенсії на 94,5% та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Позов обґрунтовано тим, що з вересня 2004 року позивач перебуває на обліку в Енергодарському ОУПФУ та отримував пенсію, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», а 02.10.2018 звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також просив провести підвищення розміру пенсії на 29,5 %, у зв'язку з більш пізнім виходом на пенсію. Вказує, що відповідачем було необґрунтовано та безпідставно прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, а також безпідставно відмовлено в підвищенні розміру пенсії. Позивач вважає, що оскільки після досягнення пенсійного віку, передбаченого Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивач виявив бажання працювати та отримувати пенсію з більш пізнього часу, то відповідно має право на отримання підвищення пенсії, відповідно до приписів статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскільки заява ОСОБА_1 про призначення пенсії фактично стосувалась призначення того самого виду пенсії - пенсії за віком, яка вже була призначена у 2000 році та перераховувалась відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», то позивачу не може бути призначена повторно на підставі положень статті 40 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати працівників зайнятих в галузях економіки України за 2016-2017 роки.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що пенсія позивачу призначена на пільгових умовах за Списком 1 до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування». Посилається на те, що він набув право на пенсію за віком на загальних підставах у відповідності до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 06.02.2008 року, оскільки йому виповнилося 60 років. Раніше йому була призначена пенсія згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». Після призначення пенсії за Списком 1 відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» він продовжував працювати (а.с. 57-59).

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що пенсія за віком на пільгових умовах уже була призначена позивачу; чинне законодавство не передбачає призначення пенсії за віком більше одного разу; оскільки позивачу вже була призначена пенсія з 2000 року, то відсутні підстави для застосування показника за 2016-2017 роки (5378,09грн.). Такі показники за 2016-2017 роки (5378,09грн.) у відповідності до п. 4 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово застосовуються при первинному призначенні пенсії в період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 рік. З 1 жовтня 2017 року пенсії перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, обчисленої як показник за 2014, 2015, 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%, що і було враховано при перерахунку пенсії позивача. Стосовно врахування підвищення, передбаченого ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначив, що вказана стаття передбачає право особи на пенсію в разі відстрочки часу призначення пенсії. Однак позивач реалізував право пенсію своєчасно, без відстрочки часу призначення пенсії, тому дана стаття не може бути застосована до позивача (а.с. 75-76).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та з вересня 2000 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах (зі зниженням пенсійного віку) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв'язку з тим, що позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році 2 категорії.

Позивач, заявами від 06.06.2018 та від 14.08.2018, звернувся до відповідача з проханням про призначення пенсії, в якій просив призначити пенсію за віком на загальних підставах, відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за два календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком, тобто 2016-2017 роки (5378,09 грн.), а також просив здійснити перерахунок пенсії із застосуванням підвищення, передбаченого ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію.

Листом від 30.08.2018 №540/Х-9 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком з урахуванням вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з 01.01.2004 розмір пенсії позивача за віком обраховано відповідно до вимог статей 27, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058, а також відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» від 03.10.2017 №2148-VIII з 01.10.2017 автоматизованим способом позивачу проведено перерахунок пенсії, в свою чергу чинним законодавством України не передбачено можливості повторного призначення пенсії за віком, яка була призначена ще у 2000 році. Крім того, позивачу відмовлено у застосуванні підвищення, передбаченого статтею 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки основною умовою застосування зазначеної статті є одержання пенсії з більш пізнього строку та наявність факту продовження трудової діяльності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, стаття 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає пенсії за віком на пільгових умовах.

Зокрема, відповідно до п. «а» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу було первинно призначена пенсія за віком 06.02.2000 року в силу п. «а» ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство не передбачає призначення пенсії за віком більше одного разу.

Пенсія за віком на пільгових умовах, що призначена позивачу відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є різновидом пенсії за віком, зі зменшенням загального пенсійного віку, що унеможливлює призначення позивачу пенсії за віком повторно у зв'язку з досягненням загального пенсійного віку.

З 1 січня 2004 року набрав чинності Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Однак позивачу вже була призначена пенсія за віком з 2000 року, тому відсутні підстави для повторного призначення пенсії за віком на загальних підставах у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач просить врахувати ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» при перерахунку пенсії, а саме застосувати показник середньої заробітної плати в Україні, за календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2016-2017 роки, а саме 5377,90грн.).

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано питання застосування зазначених показників в разі звернення з заявою про призначення пенсії за віком. Однак, пенсія за віком позивачу вже була призначена в 2000 році, тому відсутні підстави для застосування показника середньої заробітної плати в Україні за 2016-2017 роки.

Водночас цією є частиною визначено, що тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки. Оскільки позивачу не призначається пенсія в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, то і відсутні підстави для застосування показників середньої заробітної плати за 2016 та 2017 роки.

Позивач також вважає неправомірним не застосування норми статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме щодо підвищення його пенсії на 94,5% та виплати різниці між фактично отриманою та призначеною пенсією.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що статтею 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано підвищення розміру пенсії за віком у разі відстрочки часу її призначення.

Так, згідно частини 1 цієї статті, особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, на відповідний відсоток.

Отже, вказана стаття зазначає про одержання пенсії з більш пізнього віку, а не з часу, коли особа набула право на реалізацію свого права на пенсію.

Водночас, матеріали справи не містять даних, що позивач одержав пенсію з більш пізнього віку, а не з часу, коли він набув право на реалізацію свого права на пенсію.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Положеннями частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Частиною 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз n); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

У випадку призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», при обчисленні пенсії враховується середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Приписи частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначають, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

І в силу Закону України «Про пенсійне забезпечення» і в силу Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачений такий вид пенсії як пенсія за віком. Тому, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним

Позивач в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за віком на загальних підставах після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Однак така позиція є помилковою, оскільки обставини та матеріали справи спростовують це.

Вказаний висновок не суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 31 березня 2015 року у справі №21-612а14 та від 29 листопада 2016 року у справі № 21-6331а15, які полягають в тому, що особі, якій до досягнення загального пенсійного віку булапризначена та виплачувалась пенсія іншого виду і на підставі іншого Закону, при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у зв'язку із досягненням такого віку вона (пенсія) має обраховуватися на підставі положень статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» як вперше призначена.

Вищенаведене, в свою чергу, відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду в адміністративних справах від 19.06.2018 року №185/647/17(2-а/185/99/17); від 13.11.2018 року справа №185/860/17(2-а/185/113/17); від 23.10.2018 року справа №334/2653/17(2-а/334/361/17).

Доводи позивача з приводу того, що позивачу призначена пенсії не за віком, а на пільгових умовах, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», згідно якої позивачу призначена пенсія, передбачає право на призначення саме пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку особи, виходячи із набутого стажу, а не пенсію за вислугу років.

Колегією суддів також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2018 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.12.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 21.03.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя С.М. Іванов