Справа № 816/1182/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 р.Справа № 816/1182/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 26.09.17 року по справі № 816/1182/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-промислова компанія "Полтавазернопродукт"

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» звернулось до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.03.2017 №.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 березня 2017 року №.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 27.11.2017 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 скасував та прийняв нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовив.

Постановою Верховного суду від 02 жовтня 2018 року Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2017 у справі №816/1182/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так , Головне управління ДФС у Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає, що судом першої інстанції норм процесуального права, неповно з'ясовано обставини в адміністративній справі у звязку З ненаданням оцінки всім аргументом учасників справи, як того вимагає ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення , прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ТОВ «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з урахуванням всіх обставин справи , просить суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , наполягав на її задоволенні .

Представник позивача в судовому засіданні заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторони по справі в розумінні вимог КАС України повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ ІПК «Полтавазернопродукт» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Агроінтелект-Н» за період з 01.08.2016 по 30.09.2016, за результатами якої складено акт №191/16-31-14-05-09/31059651 від 23.02.2017 року.

Перевіркою встановлено порушення вимог пунктів п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2,п.198.3 ст.198, п.201.1 ст.201, ст..209 ПК України в результаті чого встановлено завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у сумі 361 597 грн, у тому числі по «спеціальній» декларації в сумі 361 597 грн, в тому числі: у вересні 2016 року в розмірі 361 597 грн.

За висновками податкового органу позивачем неправомірно сформовано податковий кредит з податку на додану вартість за рахунок сум податку, сплачених контрагенту ТОВ «Агроінтелект-Н» з огляду на те, що позивачем на перевірку не надано сертифікати якості на запчастини, що були предметом поставки за договором від 01.02.2016 №5. Крім того, за висновками відповідача згідно наданих на перевірку товарно-транспортних накладних доставку товарів здійснював директор ТОВ «Агроінтелект-Н» ОСОБА_1 власним автомобілем Opel Vivaro фургон малотоннажний, тоді як на підприємстві загалом працюють дві особи, що може свідчити про неможливість ведення нормальної господарської діяльності у зв'язку із постійною зайнятістю директора підприємства у перевезеннях вантажів. У ланцюгу постачання товарів до позивача не можливо прослідкувати походження придбаних у ТОВ «Агроінтелект-Н» запасних частин, адже основні постачальники останнього у спірний період не декларували придбання запчастин та комплектуючих до сільськогосподарської техніки.

На підставі висновків перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 24.03.2017 №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за вересень 2016 року у розмірі 361597,00грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем документи підтверджують взаємовідносини позивача з контрагентом, містять всі обов'язкові реквізити, що передбачені для даного виду господарських операцій, містять необхідні відомості про господарську операцію, підтверджують реальність руху активів учасників правовідносин, а відтак є первинними в розумінні закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову , виходячи з наступного.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність це діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Зазначені приписи Податкового кодексу України узгоджуються з вимогами Закону України «Про податок на додану вартість», що діяв до набрання чинності кодексом.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частинами 1 та 2 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Указане закріплено також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, згідно з пунктом 2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обовязковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При цьому, про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, у тому числі і наявність таких обставин: відсутність первинних документів обліку, відсутність економічної доцільності проведення відповідних господарських операцій, неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку, та інші обставини, які в сукупності можуть свідчити про вчинення операцій, що не мають на меті досягнення позитивного економічного ефекту, натомість мають на меті отримання неправомірної вигоди, у тому числі преференцій з боку держави (податковий кредит).

Пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

З огляду на викладені положення Податкового кодексу України, для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник податку на додану вартість повинен мати належним чином оформлені податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Матеріали справи свідчать , що ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" у встановленому законом порядку зареєстровано як юридичну особу, .

Позивач з 05.12.2011 перебуває на обліку платників податків в Глобинському відділенні Кременчуцької ОДПІ та є платником податку на додану вартість (надалі також ПДВ), зареєстрований як суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД-2010 є вирощування зернових культур (кррім рису), бобових культур і насіння олійних культур (01.11) .

Між ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" (покупець) та ТОВ "Агроінтелект-Н" (постачальник) 01.02.2016 укладено договір поставки №5, за умовами якого постачальник зобовязувався передати у власність покупця, а покупець - прийняти у свою власність та оплатити запасні частини до сільськогосподарської техніки . Найменування, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість партії товару, строки, умови і місце поставки визначаються сторонами у додатках до цього договору (пункт 1.2).

В матеріалах справи містяться копії додатків до договору поставки зі специфікаціями товарів, зі змісту яких суд встановив, що предметом поставки були запасні частини до сільськогосподарської техніки.

Також, між ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" (замовник) та ТОВ "Агроінтелект-Н" (виконавець) 01.02.2016 укладено договір про надання послуг №5, за умовами якого виконавець зобовязувався згідно заявок замовника виконати роботи з ремонту та обслуговування сільськогосподарської техніки.

Зі змісту залучених до матеріалів справи заявок на виконання робіт суд встановив, що предметом договору був ремонт та обслуговування .

В підтвердження факту придбання у ТОВ "Агроінвест-Н" товарів і послуг позивач надав копії податкових накладних: від 01.08.2016 №1, від 02.08.2016 №№4, 5, від 03.08.2016 №6, від 04.08.2016 №№8, 9, 16, від 05.08.2016 №25, від 08.08.2016 №26, від 17.08.2016 №53, від 23.08.2016 №№63, 68, від 25.08.2016 №№74, 78, 79, від 26.08.2016 №84, від 29.08.2016 №90-92, від 30.08.2016 №№96, 97, 103, від 31.08.2016 №108, від 01.09.2016 №№2,4, від 05.09.2016 №11, від 07.09.2016 №18, від 08.09.2016 №№23-25, 27, від 09.09.2016 №№28, 29, 31-33, від 13.09.2016 №№34, 35, від 14.09.2016 №46, від 15.09.2016 №50, від 16.09.2016 №58, від 23.09.2016 №77, від 29.09.2016 №84, від 29.09.2016 №86, від 23.08.2016 №№61, 62, 64, 65, 66, 67, від 30.08.2016 №№98-100, від 05.09.2016 №№12, 13, від 13.09.2016 №42 .

Зазначені податкові накладні зареєстровано у Єдиному реєстрі податкових накладних, що відповідачем не заперечувалось.

Вказані податкові накладні підтверджують факт придбання позивачем у ТОВ "Агроінвест-Н" товарів (послуг) на суму ПДВ у розмірі 361597,00 грн. та є підставою для віднесення спірної суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Факт приймання-передачі товару (запасних частин) в ході виконання зазначеного

договору поставки підтверджено видатковими накладними, підписаними Позивачем та ТОВ «Агроінтелект Н», які підписано від постачальника директором ТОВ "Агроінтелект Н" ОСОБА_1, а від позивача уповноваженими представниками за довіреностями ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується журналом реєстрації довіреностей.

Крім того, матеріали справи містять підписані сторонами акти надання послуг на виконання договору про надання послуг № 5 від 01.02.2016 року.

В бухгалтерському обліку оприбуткування запасних частин відображалось по рахунку 207 «Запасні частини» за період лютий-червень 2016року.

Доставку товарів здійснював постачальник власним автомобілем директора ТОВ "Агроінтелект-Н" ОСОБА_1, в підтвердження чого до матеріалів справи залучено копії товарно-транспортних накладних.

Також, в матеріалах справи містяться копії подорожніх листів вантажного автомобіля на підтвердження факту доставки запасних частин та сільськогосподарської техніки до ТОВ "Агроінвест-Н" для виконання ремонтних робіт.

Розрахунки між сторонами проведено у безготівковій формі, що підтверджується копіями платіжних доручень.

Позивач є сільськогосподарським товаровиробником основним видом діяльності якого є обробіток землі та вирощування сільськогосподарської продукції.

Наявність у Позивача парку сільськогосподарської техніки підтверджується відомостями бухгалтерського обліку, зокрема, позивач надає оборотно-сальдові відомості даних бухгалтерського обліку позивача по рахунку 012.

На підтвердження необхідності запасних частин для сільгосптехніки позивачем надавались дефектні акти , згідно яких протягом серпня-вересня 2016року ТОВ «Агроінтелект Н» поставлялись запасні частини до сільгосптехніки, яка призначена для збирання врожаю. Так комбайни Wik, Amiti, є бурягозбиральними комбайнами, дефоліатор це навісна частина бурякозбирального комбайну призначена для збирання ботви свікли.

Придбані у ТОВ «Агроінтелект Н» запасні частини використано позивачем у господарській діяльності шляхом їх списання у виробництво, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю, а також копіями дефектних актів та лімітно-забірних карток.

Так , запчастини використано позивачем для ремонту техніки, яка знаходиться в користуванні позивача відповідно до умов договорів оренди майна, укладених з ТОВФ «Астарта-Київ» від 01.04.2011 № 5/0411/06 та з ТОВ АО «Цукровик Полтавщини» від 01.04.2013 № 01/04-АФ, а також перебуває у власності, про що свідчить копія договору купівлі-продажу від 17.12.2015 № 80, укладеного з ТОВ «Княжа Авіла».

Напрями використання запасних частин, придбаних у ТОВ "Агроінтелект Н" , описані у Таблиці використання запасних частин.

Виготовлення запасних частин, а також ремонт деяких запасних частин потребує не лише спеціальної освіти (слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування), а скоріше спеціальних навичок роботи на токарному та фрезерному станках, роботи з метолом (наплавлення, шліфовка, виточування тощо). Також техніка різних виробників має свої особливості.

В штатному розписі позивача, який міститься в матеріалах справи, немає спеціального підрозділу, до функцій якого входить виконання ремонту та виготовлення запасних частин сільськогосподарської техніки, не має спеціалістів, які мають навички роботи з металом, що включають можливість виготовлення, реставрацію та відновлення частин та агрегатів комбайнів. Крім того виконання відновлювальних робіт потребує спеціального устаткування.

Крім того , ТОВ «Агроінтелект Н» спеціалізується на усуненні поломок та виготовленні аналогів запасних частин саме до техніки WIC, про що свідчить інформації з сайту ТОВ «Агроінтелект Н» , в підтвердження чого надано прінт-скрін з сайту.

Придбані товари використані позивачем у господарській діяльності шляхом їх списання у виробництво, що підтверджено копіями накладних на переміщення, дефектних актів та лімітно-забірних карток .

Зауваження відповідача щодо змісту та форми податкових накладних в ОСОБА_4 перевірки та письмових запереченнях проти позову відсутні.

Також, контролюючим органом не спростовано того, що на момент складення згаданих вище податкових накладних контрагент позивача мав статус платника податку на додану вартість та був зареєстрований як юридична особа у встановленому законодавством порядку.

Застережень щодо змісту та форми видаткових накладних, актів приймання-передачі наданих послуг ОСОБА_4 перевірки та письмові заперечення відповідача проти позову не містять.

Доводи контролюючого органу про те, що директор підприємства не міг одночасно здійснювати перевезення товарів та керівництво юридичною особою є припущеннями та не підтверджені належним чином.

Вказані документи свідчать, про те, що усі первині та податкові бухгалтерські документи підприємства були відображені у податковому/бухгалтерському обліку та знайшли своє відображення в деклараціях з ПДВ за відповідний обліковий період, що не спростовується висновками акту перевірки.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що факт отримання позивачем товарів чи послуг , оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності позивача. Твердження контролюючого органу про відсутність факту реальності господарських операцій позивача з контрагентом були спростовані наявними доказами в матеріалах справи, зважаючи на те, що первинні документи, складені позивачем та його контрагентом у ході господарських операцій, відповідають вимогами чинного законодавства, необхідним для надання їм юридичної сили та доказовості, а отже і підтверджують суму задекларованого позивачем податку, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування на податок на додану вартість.

Колегія суддів зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є самостійною та достатньою підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Стосовно посилань апелянта на відсутність документів, що підтверджували б якість придбаної продукції ( сертифікатів відповідності, паспортів якості тощо), колегія суддів зауважує, що сама по собі відсутність окремих документів, так само, як і помилки у їх оформленні, не є безумовною підставою для твердження про безтоварність господарських операцій, якщо з інших даних буде встановлено, що такі операції мали реальний характер.

Право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів/послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, сум ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару /послуги.

За таких обставин, зважаючи на наявність у ТОВ "ІПК "Полтавазернопродукт" належним чином складених та зареєстрованих податкових накладних, первинних документів бухгалтерського обліку, підтвердження позивачем фактів отримання товару, його оприбуткування та використання у власній господарській діяльності, колегія суддів вважає доведеною реальність спірних господарських операцій.

Податковий кодекс України не ставить у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (послуги) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків - покупець товарів (послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Не виконання податкових обов'язків контрагентом платника податків не може бути безумовним свідченням недостовірності даних податкового обліку платника податків, якщо не встановлені обставини, які свідчать про сприяння останнім у такому невиконанні.

З приводу посилань відповідача на наявність "пересорту" товарів у ланцюгах постачання до позивача, суд зауважує, що відповідні відомості не є достатнім та належним доказом для твердження про безтоварність спірних господарських операцій з придбання товарів у ТОВ "Агроінвест-Н", адже у ході проведення перевірки контролюючим органом взято до уваги лише господарські операції за звітний (податковий) період, а інші періоди не перевірялись.

Факт неподання контрагентом податкової звітності чи відсутності певної інформації в податковій звітності товариства, зокрема щодо наявності найманих працівників, основних засобів тощо сам по собі не може свідчити про відсутність факту здійснення ним господарської діяльності, а лише може бути підставою для висновку щодо допущення останнім порушення вимог законодавства при складанні податкової звітності.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №817/1422/13-а, що враховується судом згідно з вимогами частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів при прийнятті рішення у даній справі приймає до уваги позицію Верховного суду, висловлену у постанові суду у справі № К/9901/6704/18 (804/4940/14) від 06.02.2018, зокрема, що наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу. В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі платника у зв'язку з його господарською діяльністю.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Колегія суддів не бере до уваги і доводи апелянта з посиланням на податкову інформацію, що наявна в інформаційно аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27.03.2018 по справі №816/809/17, від 26.06.2018 по справі №826/3006/14 та 06.02.2018 у справі №821/589/17 , які в силу приписів ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховуються судом при застосуванні таких норм права.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду апеляційної інстанції відповідачем не надано, а колегією суддів при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

При цьому, слід наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом.

Наведені ДПІ аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Лише доведення податковим органом та встановлення судом в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому, такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних та допустимих доказах.

Наявні в справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад з метою проведення безтоварних операцій та отримання незаконної податкової вигоди.

Колегія суддів зазначає, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов'язань третіх осіб.

У ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінального провадження відносно посадових (службових) осіб підприємства позивача або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином чи рішення суду про визнання правочину недійсним субєктом владних повноважень до суду також не подано.

Також, суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.

Саме така правова позиція викладена Європейським Судом з прав людини (рішення від 22.01.2009 у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03), а також Верховним Судом України (постанова від 09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ Мукачівський лісокомбінат до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ТОВ Фірма ВІК до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень).

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції , що позивачем виконанo всі необхідні умови для формування податкового кредиту по господарських операціях з вищевказаним контрагентом з придбання ТМЦ з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесеного податкового повідомлення- рішення належним чином в суді не довів, у звязку з чим оскаржуване податкове повідомлення рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв'язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб'єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в апеляційній скарзі та з урахуванням яких суд апеляційної інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в касаційній скарзі наведено не було.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 року по справі № 816/1182/17 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 01.04.2019 року