Справа № 320/416/19
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року № 320/416/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправною бездіяльність субєкта владних повноважень щодо не виплати додаткової пенсії та зобовязання вчинити певні дії,

обставини справи:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1І.) до Вишгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (далі відповідач або Вишгородське обєднане УПФУ Київської області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача Вишгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Київської області щодо не поновлення виплати додаткової пенсії за шкоду, зоподіяну здоровю;

- зобовязати відповідача Вишгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити виплату позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю з 21.08.2017 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- зобовязати відповідача Вишгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Київської області подати звіт про виконання прийнятого рішення суду протягом пятнадцяти діб з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова відповідача у поновленні ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, із посиланням на пункт 15 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 122, згідно якого особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної грошової допомоги, підвищення проводиться за їх вибором за однією із підстав, є протиправною. Зазначив, що право на соціальних захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, тому пенсійний орган мав застосувати положення статті 53 та 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження у без проведення судового засідання.

21.02.2019 представником відповідача через службу діловодства суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Стверджує, що у відповідності до чинного законодавства, у разі одночасної наявності у особи права на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, таке підвищення провадиться за її вибором за однією з підстав. А тому, враховуючи ту обставину, що позивачем було обрано підвищення до пенсії, яке передбачено частиною четвертою статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", підстави для поновлення виплати додаткової пенсії відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом серії СМ №148335, виданим Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області 06 січня 2000 року, зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням від 27.06.2002 серії А №405482 та вкладкою до вказаного посвідчення №109046 (а.с. 10).

Згідно посвідчення серії Є № 016401 від 21.08.2017, позивач є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с. 13).

Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Вишгородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області, отримує пенсію по інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання, повязаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС згідно Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

11.12.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити його про виплату йому додаткової пенсії на підставі рішення Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018.

Листом від 29.12.2018 № 346/Ю-01 Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повідомило позивача, що з 01.09.2002 він отримує пенсію по інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання, повязаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС згідно Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 112 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення внесені зміни до пункту 15-1 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2010 №1210, якими передбачено, що особам які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Про жертви нацистських переслідувань і Про соціальний захист дітей війни, таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав. Так як до пенсії позивача встановлено підвищення як інваліду війни ІІ групи, оскільки воно є більшим, ніж додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, а отже пенсія перерахована та виплачується згідно норм чинного законодавства.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення йому виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, а розмір своєї пенсії такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства, у зв'язку з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно статті 1 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991 № 796-ХІІ року встановлено, що цей закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розвязання повязаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розвязання повязаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Статтею 50 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачено, особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Як встановлюється із позовної заяви та не заперечувалось відповідачем, позивачу до перерахунку пенсії на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб виплачувалась додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 379,60 грн.

Проте, у звязку з призначенням позивачу підвищення як інваліду 2-ї групи на підставі частини 4 статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність) позивачу припинено виплачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю.

01.01.2015 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин від 28.12.2014 №79-VIII, пунктом 63 якого, зокрема розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статтей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Цим же пунктом вищевказаного Закону встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, Верховною Радою України визначено Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тому, припиняючи позивачу виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю одночасно з призначенням підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи, відповідач керувався вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 112 Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення (далі - Постанова № 112), якою Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Постанова № 1210) доповнено пунктом 15-1 такого змісту:

Особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Про жертви нацистських переслідувань і Про соціальний захист дітей війни, таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав.

Зміст наведених норм права свідчить, що якщо особа має право на отримання одночасно кількох видів додаткових пенсійних виплат, виплачуватись їй може лише один вид за її вибором, що і було зроблено відповідачем після перерахунку пенсії позивача на підставі його заяви та у звязку з набуттям ним статусу інваліда війни.

Висновку про правомірність дій відповідача за аналогічних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2018 у справі № 363/4399/16, оскільки позивачем самостійно було обрано підвищення до пенсії, яке передбачено частиною четвертою статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018, як на підставу, що унеможливлює звуження його прав на отримання соціальних гарантій суд зазначає таке.

Так, вказаним рішенням крім іншого визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII та установлено, що застосуванню підлягає стаття 53 та стаття 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, а саме: "Стаття 53. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, та щомісячна компенсація сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи виплачуються повністю незалежно від заробітку, пенсії чи іншого доходу"; "Стаття 60. Особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, можуть надаватись й інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України".

Проте, суд зазначає, що у вказаному рішенні Конституційним Судом України було зазначено, що …Рівень соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, має бути таким, щоб забезпечувати їм гідне життя, і не повинен залежати від майнового стану їх сімей. Обмеження чи скасування пільг для осіб, на яких поширюється дія Закону № 796, без відповідної рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобовязань держави щодо забезпечення соціального захисту цієї категорії осіб. У разі зміни правового регулювання набуті такими особами права на пільги, компенсації і гарантії повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації або запроваджені рівноцінні чи більш сприятливі умови соціального захисту….

Відтак, Конституційним Судом України вказано умови за яких пільги встановлені Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII можуть бути змінені, а саме за умови запровадження рівноцінних чи більш сприятливих умов соціального захисту для осіб вказаних у Законі України від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

В розрізі висновку Конституційного Суду України, суд зазначає, що пенсія позивача з урахуванням додаткової пенсії (за шкоду, заподіяну здоров`ю до перерахунку пенсії на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб у розмірі 379,6 грн.) виплачувалась позивачу у розмірі 4238,58 грн. Втім, після перерахунку позивачу виплачується пенсія в розмірі 4502,58 грн., яка складається з основного розміру пенсії 3853,78,00 грн.; підвищення як інваліду війни 2-ї групи в розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність - 598,80 грн.; цільова грошова допомога на прожиття - 50,00 грн.

Крім того, суд зазначає, що статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Судом також враховується і правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні Великода проти України від 03.06.2014 р., в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Конституційним Судом України вирішено питання про те, чи має право держава змінювати порядок і розміри існуючих соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України та чи є обов'язковими для застосування судами України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України з питань соціального захисту громадян, видані на виконання вимог Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зроблено висновок про те, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що припиняючи виплату позивачеві додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, віднесеної до 1 категорії, відповідно до статті 50 Законів України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач діяв правомірно, оскільки позивачем, у розумінні пункту 15-1 Постанови № 1210, було обрано підвищення до пенсії, яке передбачено частиною четвертою статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач як особа, постраждала від Чорнобильської катастрофи категорії 1, звільнена від сплати судового збору. Доказів понесення позивачем інших витрат, повязаних із розглядом справи, матеріали справи не містять. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 01.04.2019.

Суддя Я.В. Горобцова

ОСОБА_3