Справа № 361/590/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 361/590/19 Головуючий у 1 інстанції - Селезньова Т.В. Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича про визнання протиправними дій та бездіяльності посадової особи, пов'язаних із виконанням постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

1. визнати протиправними дії інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича щодо пред'явлення 09.01.2019 вимоги до Державної виконавчої служби про примусове виконання постанови серії ЕАВ № 659617 про притягнення його до адміністративної відповідальності;

2. визнати незаконною бездіяльність інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича щодо невідкликання з виконання постанови серії ЕАВ № 659617 про притягнення його до адміністративної відповідальності, що призвело до внесення його до Єдиного реєстру боржників і порушення права на вільне розпорядження майном;

3. зобов'язати інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича відкликати з виконання подану до Державної виконавчої служби вимогу з примусового виконання постанови ЕАВ № 659617 від 12.10.2018 та припинити порушення його прав;

4. притягнути інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича до адміністративної відповідальністю за порушення законодавства України, що призвели до порушення прав позивача та накласти стягнення у вигляді штрафу у розмірі встановленому чинним законодавством;

5. передати відповідні матеріали, які стали відомі суду під час розгляду справи, до прокуратури для порушення кримінального провадження за ч. 1 ст. 366 КК України «Службове підроблення» і ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень».

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2019 прийнято позовну заяву в редакції від 01.02.2019 до розгляду і відкрито провадження у справі за позовними вимогами, викладеними в п. 1, 2, 3 позовної заяви (про визнання протиправними дій і бездіяльності, які пов'язані з притягненням до адміністративної відповідальності та виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, і покладення на відповідача обв'язку на відновлення порушеного права); відмовлено у відкритті провадження за позовними вимогами, які викладені в пунктах 4, 5 позовної заяви, як такими, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою в частині відмови у відкритті провадження за позовними вимогами, які викладені в пунктах 4, 5 позовної заяви, позивач подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотивами оскаржуваної ухвали є те, що позовні вимоги в частині притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності, які викладені у п. 4 та п. 5 позовної заяви не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що позовні вимоги про притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності, які викладені у п. 4 та п. 5 позовної заяви, пов'язані з позовними вимогами, які викладені у пунктах 1,2,3 та позовної заяви, а тому мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У той же час, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 1 ст. 21 КАС України передбачено, що позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою.

Згідно ч. 6 ст. 21 КАС України не допускається об'єднувати в одному провадженні вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Частиною 1 ст. 172 КАС України визначено, що в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 172 КАС України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об'єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Частиною 3 ст. 19 КАС України визначено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Колегія суддів звертає увагу, що в пунктах 4, 5 позивач просить притягнути інспектора роти 3 батальйону 2 управління патрульної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Волошина Максима Валерійовича до адміністративної відповідальністі за порушення законодавства України, що призвели до порушення прав позивача та накласти стягнення у вигляді штрафу у розмірі встановленому чинним законодавством та передати відповідні матеріали, які стали відомі суду під час розгляду справи, до прокуратури для порушення кримінального провадження за ч. 1 ст. 366 КК України «Службове підроблення» і ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень».

Проаналізувавши вищезазначені норми права та вказані позовні вимоги, враховуючи їх суб'єктний склад, зміст та юридичну природу обставин, описаних у позовній заяві, колегія суддів приходить до висновку, вони не підлягають розгляду у порядку Кодексу адміністративного судочинства України, так як стосуються притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що позовні вимоги про притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності, які викладені у п. 4 та п. 5 позовної заяви, пов'язані з позовними вимогами, які викладені у пунктах 1,2,3 та позовної заяви, а тому мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства не беруться колегією суддів до уваги, оскільки згідно ч. 6 ст. 21 КАС України не допускається об'єднувати в одному провадженні вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали без виклику ОСОБА_1 у судове засідання не беруться колегією суддів до уваги, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності. При цьому, проведення судового засідання як і виклику позивача до суду у ході вирішення питання про, зокрема, відмову у відкритті провадження у справі, процесуальний закон не передбачає.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, оскільки позовні вимоги, викладені у п. 4 та п. 5 позовної заяви, про притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження в справі у цій частині.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 05.02.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 01.04.2019.