Справа № 1540/3602/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 р.м. ОдесаСправа № 1540/3602/18
Категорія: 3.3 Головуючий в І інстанції: Харченко Ю.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 21.09.2018 р. м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю: секретаря - Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Корея ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, зобов'язання поновити дію посвідки на постійне проживання, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року громадянин Республіки Корея ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому просив суд: скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.04.2018 року щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Кореї ОСОБА_1; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2005 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.04.2018 року щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Кореї ОСОБА_1. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання щодо поновлення громадянину Кореї ОСОБА_1 дії посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 16.06.2005 року з урахуванням окреслених у рішенні висновків, та правової оцінки суду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявленого позову, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.04.2005 року громадянин Кореї ОСОБА_1 звернувся до ВПР АТ МР УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою про залишення в Україні на постійне мешкання, оскільки він здійснює опіку над громадянином України - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідом ІІІ групи.

Як встановлено судом першої інстанції, до вищеозначеної заяви-анкети від 06.04.2005 року про залишення в Україні на постійне мешкання громадянином Кореї ОСОБА_1 додано: копію національного паспортного документа громадянина Республіки Корея; довідку з Новогероївської сільської ради про засідання опікунської ради від 17.01.2005 року; протокол засідання опікунської ради від 17.01.2005 року; заяву від ОСОБА_5 про призначення над ним опікуном громадянина Республіки Корея ОСОБА_1; копію паспорта громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження; довідку з місця реєстрації позивача за кордоном.

За результатами розгляду вказаної заяви-анкети про залишення в Україні на постійне мешкання та доданих до неї документів, 16.06.2005 року, з урахуванням положень пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», громадянину Республіки Корея ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, було видано дозвіл на імміграцію в Україну та позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

З матеріалів справи також вбачається, що головним спеціалістом відділу тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України в Одеській області Гребенко І.П., з урахуванням вимог пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983, проведено перевірку особової справи позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну (справа № 291977), за наслідками якої складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Республіки Корея ОСОБА_1, який затверджено начальником ГУ ДМС України в Одеській області Погребняк О.Г. 16.04.2018 року.

Згідно вказаного висновку під час проведення перевірки особової справи громадянина Республіки Корея ОСОБА_1 фахівцем контролюючого органу встановлено, що підставою для прийняття рішення про надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію відповідно до статті 4 частини 3 пункту 2 Закону України «Про імміграцію» може бути лише рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України, або встановлення над ним опіки чи піклування громадянина України, якого позивачем для надання дозволу на імміграцію не надавалось.

На підставі наведеного вище висновку, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято рішення від 16.04.2018 року № 291977, яким, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», скасовано дозвіл на імміграцію, виданий громадянину Республіки Корея ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродження Республіки Корея.

Не погодившись із означеним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято відповідачем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» за відсутності жодного доказу про отримання громадянином Кореї ОСОБА_1 дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що суперечить наведеним приписам п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (чинного та в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Згідно ст. 10 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (чинного та в редакції на момент звернення позивача) дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Також відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (чинного та в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, в рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 16.04.2018 року № 291977 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якості підстави для скасування дозволу зазначає п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Проте, відповідачем не встановлено подання позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Також, під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, з аналізу Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, вбачається, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та, серед іншого, має часові обмеження (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органам виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач порушив свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач проігнорував обов'язок щодо запрошення для надання пояснень позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання про скасування дозволу на імміграцію.

Також, приймаючи оскаржуване рішення та скасовуючи позивачу дозвіл на імміграцію з посиланням на не представлення позивачем рішення суду про встановлення опіки над громадянином України, що, на думку відповідача, надавало б позивачу право на отримання дозволу на імміграцію відповідно п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (чинного та в редакції на момент звернення позивача) відповідачем не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 63 Цивільного кодексу України, у вказаній редакції, опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Згідно п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 року № 34/166/131/88 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 року за № 387/3680), чинного та в редакції на момент звернення позивача, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Пунктом 2.3 наведених Правил передбачено, що над повнолітніми дієздатними особами, які за станом здоров'я не можуть самостійно захищати свої права і виконувати свої обов'язки, піклувальник може бути призначений лише на їх прохання. Відповідач не заперечує, що спірний випадок не підпадає під дію ст. 60 Цивільного кодексу України, вимоги якої передбачають обставини, за яких опіку встановлюється виключно за рішенням суду. В свою чергу, для отримання дозволу на імміграцію позивачем було надано протокол засідання опікунської ради при Новогеоргіївської сільської ради від 17.01.2005 року, згідно якого вирішено призначити опікуном ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліду 3 групи, громадянина ОСОБА_1, а також заяву ОСОБА_5 про призначення йому опікуна, що цілком відповідає наведеним вимогам законодавства, що були чинні на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію. Проте, відповідачем вказаним вимогам законодавства та документам позивача взагалі не надано оцінки, а так само не надано доказів представлення позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що виключає можливість скасування позивачу дозволу на імміграцію за правилами п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Окрім викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно наголошено, що оскаржуване рішення не містить інформації, що відповідачем вивчались обставини стосовно того, що позивач є батьком дітей, які народились в Україні, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв'язки, можливі негативні наслідки якщо діти мають розлучатись з батьком.

При цьому, колегія суддів зазначає, що діти позивача є неповнолітніми, знаходяться на його утриманні і потребують допомоги, у зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси його неповнолітніх дітей.

Згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, слід зробити висновок, що рішення відповідача тягне за собою порушення інтересів неповнолітніх дітей позивача, що передбачені наступними нормами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст. 14 вказаного Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має перевірити, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: за відсутності визначення законодавчих підстав для прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію, тобто, рішення прийнято не на підставі Закону; без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає на території України з 2005 року і відповідачем наданням посвідок на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача - при видачі посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів, доказів порушення закону позивачем при видачі йому посвідки в ході перевірки наданих останнім документів відповідачем не встановлено та до суду не надано; несвоєчасно: дозвіл на імміграцію в Україну позивачу видано в 2005 році, тоді, як рішення про скасування цього дозволу винесено в 2018 році; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та порушено положення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому таке рішення є протиправним та належить до скасування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 01.04.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька