Справа № 826/10735/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 березня 2019 року № 826/10735/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Качура І.А., Келеберди В.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянки Афганістану ОСОБА_1
до третя особа проДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про:

- визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №251-16 від 24.05.2016р. про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 14.07.2016р. (суддя Добрянська Я.І.) відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

Ухвалою суду від 29.11.2016р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.11.2017р. справу №826/10735/16 прийнято до провадження судді Амельохіна В.В.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки позивач перебуває у шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_2.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2017р. у справі №826/6847/16 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017р. скасовано, позов задоволено повністю, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 192-16 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Кабул, Афганістан.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Рішенням Державної міграційної служби України від 24.05.2016р. №251-16, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2015 KYIV 0334, відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з нею відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

При вирішенні даної справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - громадянка Афганістану ОСОБА_1 є дружиною громадянина Афганістану ОСОБА_2 та мають неповнолітніх дітей (станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

28 вересня 2015 року громадянка Афганістану ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми звернулась до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №2015 KYIV 0334).

Відповідно до Висновку Головного управління ДМС України в м. Києві від 19.01.2016р. громадянці Афганістану ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основною підставою відмови позивачу та її неповнолітнім дітям у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту було: недоведеність у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить з наступного.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Ситуація по країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Аналогічні висновки містяться і в пункті 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.09 року.

Враховуючи зміст висновків, викладених управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у Керівництві AFG за 2016 рік, Афганістан все ще перебуває у стані збройного конфлікту неміжнародного характеру, причому особи, що рятуються втечею від загрози стати жертвою цього конфлікту, можуть відповідати критеріям визначення статусу біженця (арк.8, 41 Керівництва AFG). Рух Талібан в квітні 2015 року оголосив про початок наступальної операції, націленої проти урядових чиновників Афганістану, а також інших осіб, що підтримують уряд, причому антиурядові формування здійснюють навмисні вбивства цивільних у якості покарання за сприяння уряду та для попередження інших осіб, а для залякування використовуються різні механізми, у тому числі «нічні листи» шаб намеха (арк.43, 49, 50 Керівництва AFG).

Шиїти стають жертвами жорстоких нападів з боку антиурядових формувань, причому яскравим прикладом тому може слугувати переслідування етнічної групи хазара, представники якої є переважно шиїтами. Таким чином не завжди є можливим визначити, чи є причиною дискримінації та поганого поводження саме віросповідання чи етнічна приналежність (арк.64 Керівництва AFG), зокрема дискримінація шиїтів-хазарейців здійснюється через вимагання грошей (незаконне оподаткування), примусову працю та вербування, фізичне насильство та затримання, у тому числі з боку руху Талібан та інших антиурядових формувань (арк.92 Керівництва AFG). В провінції Газні щорічна міграція кочового племені кучі через території, населені хазара, призводить до конфліктів між кучі та хазара, внаслідок яких гинуть члени обох груп та здійснюється переміщення хазара (арк.94-95 Керівництва AFG).

Антиурядові формування влаштовують незаконні контрольно-пропускні пункти та вимагають у населення гроші та товари, здійснюють викрадення осіб з метою викупу. Здебільшого такі викрадення здійснюються відносно «цивільних державних службовців та підрядників, членів їх сімей», значну частину жертв викрадень складають хазарейці (арк.97-98 Керівництва AFG).

Означене джерело інформації суд вважає достовірним та незалежним, тому в силу статті 78 КАС України визнається судом загальновідомим, а подані в зазначеному Керівництві AFG докази - такими, що не потребують додаткового доведення.

Окрім того, дані, що підтверджують і доповнюють вищенаведену інформацію, містяться і в інших джерелах мережі Інтернет, зокрема:

- Ресурс https://uk.wikipedia.org/wiki/Талібан визначає талібів як радикальний ісламістський рух сунітського напрямку, що зародився у Афганістані серед пуштунів в 1994 році, керував Ісламським Еміратом Афганістан з 1996 до 2001 року та регіоном Вазиристан на півночі Пакистану з 2004 року. На підконтрольних територіях встановлюють закони Шаріату. В цілій низці країн (США, Росія, Казахстан, Таджикистан та інш.) визнаний терористичною організацією. З 1999 року відносно Талібану діють міжнародні санкції ООН.

- Ресурс http://www.refworld.org/docid/56c17b714.html - Щорічний звіт місії ООН по сприянню в Афганістані про захист цивільного населення в умовах збройного конфлікту за 2015 рік, аркуші 50 та 71, - щодо стану збройного конфлікту в Афганістані, аналіз стану викрадень антиурядовими формуваннями державних службовців, членів їх сімей та шиїтів-хазарейців.

- Ресурс http://shahamatenglish.com/english/index.php/paighamoona/54149-statement-by-the-leading-council-of-the-islamic-emirate-regarding-the-inauguration-ofspring-operations-called-%E2%80%98azm%E2%80%99-resolve - щодо весняного наступу руху Талібан, а також щодо цілей цього наступу.

- Ресурс https://en.wikipedia.org/wiki/Persecution_of_Hazara_people - щодо багаторічного переслідування етнічної групи хазара за національною ознакою.

- Ресурс https://www.washingtonpost.com/world/asia_pacific/a-new-islamic-state-radio-station-spreads-panic-in-easternafghanistan/2015/12/21/f41ecf96-a75c-11e5-b596-113f59ee069a_story.html - щодо практики розсилання «нічних листів» шаб намеха як тактики залякування з боку талібів.

- Ресурс http://www.refworld.org/docid/5711040d4.html - доповідь Державного Департаменту США щодо стану дотримання прав людини в Афганістані. Містить дані про дискримінацію офіцерів-хазарейців з боку уряду.

- Ресурс https://www.hrw.org/news/2015/11/13/dispatches-afghan-killings-highlight-risks-ethnic-hazaras - дані щодо масових протестів в Кабулі, викликаних викраденням та обезголовлюванням в листопаді 2015 року шиїтів-хазарейців. Зазначені джерела переконливо вказують на застосування в Афганістані членами антиурядових збройних угруповань, у тому числі рухом Талібан, до працівників урядових установ, мусульман-шиїтів та представників етнічної групи хазара систематичних фактів залякування, здирництва, страт та викрадень. Вказані джерела інформації є незалежними від сторін судового процесу у справі № 826/10735/16, подана в них інформація є послідовною, логічною та цілком підтверджує свідчення, подані Заявником суду та ДМС при розгляді питання щодо надання статусу біженця.

Крім того, як було зазначено вище позивач є дружиною громадянина Афганістану ОСОБА_2.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2017р. у справі №826/6847/16 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017р. скасовано, позов громадянина Афганістану ОСОБА_2 задоволено повністю, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 року № 192-16 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_2 (ОСОБА_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Кабул, Афганістан.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 55 Сімейного кодексу України від 10.01.2002, №2947-III дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами першою та другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Кожна особа має право на проживання в сім'ї.

Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (ч.ч. 3, 4 ст. 4 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Зокрема, у частині першій статті 10 цього Закону передбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту приймає рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих із заявником на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві.

Частиною другою статті 4 цього Закону також закріплене право біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист на возз'єднання сімей. Зокрема, передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

Частиною третьою статті 4 цього Закону передбачене прийняття до уваги інших доказів, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України, у разі, якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї. Відмова у возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв'язку.

Право на возз'єднання сім'ї, тобто на в'їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім'ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Важливо, що це право виникає незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз'єднання сім'ї без перешкод залишити територію України. Згідно з пунктом 24 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до членів сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Таким чином, суд вважає доведеними та обґрунтованими побоювання Заявника стати жертвою переслідування у країні походження через роботу її чоловіка в представницькому урядовому органі Ради Кабулу, а також через релігійні та національні ознаки.

На підставі вищевикладеного, адміністративний позов Громадянки Афганістану ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Громадянки Афганістану ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) №251-16 від 24.05.2016р. про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) повторно розглянути заяву Громадянки Афганістану ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: І.А. Качур

В.І. Келеберда