Справа № 1640/3403/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р.Справа № 1640/3403/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Апарату Верховної ради України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 13.11.18 року по справі № 1640/3403/18

за позовом ОСОБА_2

до Апарату Верховної ради України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління справами Верховної ради України, якому просив суд:

- визнати протиправною невиплату Управлінням справами Верховної Ради України ОСОБА_2 грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів у зв`язку з його, як державного службовця, виходом на пенсію;

- зобов`язати Управління справами Верховної Ради України та Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу у розмірі десяти місячних посадових окладів у зв`язку із його, як державного службовця, виходом на пенсію, що складає 19 010 грн.

Ухвалою від 22 жовтня 2018 року Полтавський окружний адміністративний суд замінив у справі відповідача Управління справами Верховної ради України на належного - Апарат Верховної Ради України (далі по тексту - апарат ВРУ, відповідач).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 іпн НОМЕР_1) до Апарату Верховної Ради України (вул.Грушевського, 5 м.Київ ) задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати з 30 вересня 2009 року ОСОБА_2 грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Зобовязано Апарат Верховної Ради України нарахувати й виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 010,00 грн.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, стверджує, що позивачем порушено місячний строк звернення до суду з адміністративним позовом. Також вказав на відсутність у рішенні розрахунків суми та не надання правової оцінки розрахунків, які були надані відповідачем у позовній заяві.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивач, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 03.10.2009 № 89о/с ОСОБА_2, маючи безперервний стаж служби в ОВС 23 роки 08 місяців 25 днів, був звільнений з органів внутрішніх справи за віком у відставку (а.с. 17).

Згідно з розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3454 від 10.07.2009 "Про зарахування ОСОБА_2 на посаду помічника-консультанта народного депутата України" позивач був зарахований з 01 липня 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата Левцуна В.І. на час його депутатських повноважень (а.с. 32).

Відповідно до розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №4823 від 01.10.2009 "Про звільнення ОСОБА_2", позивача звільнено 30 вересня 2009 року з посади помічника-консультанта народного депутата України Левцуна В.І. у зв`язку з достроковим виходом на пенсію у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності, яка перешкоджає виконанню роботи за договором (а.с. 34).

У зазначеному розпорядженні вказано, що стаж державної служби ОСОБА_2 станом на 30 вересня 2009 року складав 26 років 00 місяців 13 днів.

З огляду на те, що під час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України, йому відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на час звільнення) не було виплачено грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на виплату грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів у зв'язку з виходом на пенсію, та необхідності належним чином захистити порушене право позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

За приписами частини 13 статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла момент виникнення спірних правовідносин), державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Грошова допомога є одноразовою і входить до матеріального та соціально-побутового забезпечення державних службовців і є складовою частиною трудового договору (контракту), (розділ VII зазначеного Закону).

Як зазначає Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 листопада 2013 року №11-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 13 статті 37 Закону №3723-XII в системному зв'язку з положеннями пункту 2 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України, статті 21 Закону України №3721-XII "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" від 16 грудня 1993 року, цю норму слід розуміти так, що у разі дострокового виходу на пенсію державного службовця з посади в органах державної влади, відповідно до чинного законодавства, державний службовець за наявності стажу державної служби не менше 10 років і страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", має право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яке не пов'язане з досягненням пенсійного віку, визначеного в частині першій статті 37 Закону №3723-XII.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України", народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Цією ж статтею названого Закону та пунктом 5 статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95, встановлено, що на чотирьох помічників-консультантів народного депутата України поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2 статті 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно:

1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах;

2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату;

3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Заробітна плата помічникам-консультантам, які перебувають на державній службі, встановлюється з урахуванням вимог статті 33 Закону України "Про державну службу".

При цьому, частиною 13 статті 37 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Крім того, статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вiд 23.02.2006р. №3477-IV, є джерелом права, також свідчить про недопустимість обмеження прав осіб на передбачені законом виплати.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.10.2009 у справі "Комнацький проти України" вказав, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04.11.1950р. №ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Відповідно ж до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України", якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Судом встановлено, що звільнення ОСОБА_2 з посади відбулося з 30 вересня 2009 року.

Тобто, спірні правовідносини регулюються Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII в редакції від 22 травня 2008 року.

Частиною 13 статті 37 Закону України "Про державну службу" в зазначеній редакції передбачено, що державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Матеріалами справи підтверджено, що стаж державної служби ОСОБА_2 станом на 30 вересня 2009 року складав 26 років 00 місяців 13 днів

Виплата одноразової вихідної допомоги у відповідності до ч.13 ст.37 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_2 не була здійснена.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не заперечуються відповідачем по справі.

Таким чином, на момент звільнення 30 вересня 2009 року ОСОБА_2 набув права на одноразову грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця, що має стаж державної служби не менше 10 років.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не заперечує проти зазначених фактів та обставин.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення позивачем строків звернення до суду з даним позовом. Вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частина 2 статті 99 КАС України: для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 статті 100 КАС України: адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Стаття 37 Закону України «Про державну службу» передбачає, що Державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Частина 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Проаналізувавши зміст статті 233 КЗпП України, колегія суддів вважає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

З огляду на зазначені норми, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів, яка підлягала до виплати державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років, є державною гарантією, яка встановлювалась Законом України «Про державну службу» на момент виходу позивача на пенсію.

Така грошова допомога охоплюється поняттям заробітної плати, яка підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для характеристики статусу особи, яка має право на таку доплату, використовується термін «державний службовець», що додатково підтверджує належність такої грошової доплати до складової заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що оскільки грошова допомога при звільненні державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію є частиною заробітної плати, звернення до суду з вимогами про зобов'язання її виплатити не обмежується будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 25 червня 2018 року, справа №826/27427/15, адміністративне провадження №К/9901/1752/18

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує на дотримання позивачем строків звернення до суду з даним адміністративним позовом, а також на безпідставність зазначених доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в судовому рішенні розрахунку суми задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Апелянт не заперечує проти зазначеної суми, встановленої Законом України «Про державну службу», а лише вказує на відсутність проведеного судом розрахунку.

Відповідно до ст.37 ЗУ «Про державну службу», спірна допомога складає 10 місячних посадових окладів.

Місячний посадовий оклад позивача складає 1901 грн., що підтверджується довідкою про складові заробітної плати в липні-вересні 2009 року та копією розпорядження голови Апарату ВРУ від 10.07.2009 року (а.с.18, 32).

Тобто, сума в розмірі 19 010,00 грн. становить 10 місячних посадових окладів та являє собою простий розрахунок 1901 грн * 10, що, зокрема, було зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вказує на не надання апелянтом будь-яких належних доказів необгрунтованості рішення суду першої інстанції або заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, не виплативши під час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України грошової допомоги при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, без дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, допустивши протиправну бездіяльність.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність вчиненої бездіяльності.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч.1ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про зобов'язання Апарат Верховної Ради України нарахувати й виплатити ОСОБА_2 грошову допомогу при виході на пенсію державного службовця в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 19 010,00 грн.

Таким чином, колегія суддів вказує на обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної ради України залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року по справі № 1640/3403/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 01.04.2019 року