Справа № 750/9782/16-а
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2019 року

Київ

справа №750/9782/16-а

адміністративне провадження №К/9901/21796/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Бабенка К.А., суддів - Кузьменка В.В., Степанюка А.Г.) у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання незаконною постанови,

установив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, в якому просив визнати незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 жовтня 2016 року №30276482 з виконання виконавчого листа №2-а-2808/10, виданого Деснянським районним судом міста Чернігова. Вважав, що закінчення відповідачем виконавчого провадження було передчасним, оскільки судове рішення у справі №2-а-2808/10 не виконане, а кошти позивачу не виплачені.

Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 грудня 2016 року (суддя Логвіна Т.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та позов ОСОБА_2 задоволено: визнано незаконною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про закінчення виконавчого провадження» від 10 жовтня 2016 року №30276482 з виконання виконавчого листа у справі №2-а-2808/10, виданого Деснянським районним судом міста Чернігова.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції відповідач звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування цим судом норм матеріального права, просить скасувати прийняте ним рішення і залишити в силі постанову суду першої інстанції як законну й обґрунтовану.

В обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник посилається на те, що державним виконавцем було вжито усіх передбачених законом можливих заходів щодо виконання рішення суду, ухваленого на користь позивача. Також зауважує, що позивач не позбавлений права повторно пред'явити до органу ДВС виконавчий лист для виконання. Крім того, скаржник посилається на те, що відділ примусового виконання рішень є неналежним відповідачем у даній справі.

Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено апеляційним судом, до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області надійшов виконавчий лист №2-а-2808/10, виданий 18 жовтня 2011 року Деснянським районним судом міста Чернігова про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити ОСОБА_2 перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до вимог статті 50 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, обчисленої з дотриманням положень статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 27 березня 2010 року з урахуванням сум, виплачених за вказаний період.

8 грудня 2011 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа.

3 лютого 2012 року виконавче провадження було закінчене на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду).

Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 3 лютого 2015 року у справі №750/237/15-а вказану постанову визнано незаконною та зобов'язано державного виконавця здійснити всі необхідні заходи для примусового виконання рішення суду в частині виплати заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року скасовано постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 лютого 2015 року скасовано та відмовлено позивачу у задоволенні позову.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 1 грудня 2015 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року, постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 3 лютого 2015 року змінено, абзац третій резолютивної частини цього рішення викладено в наступній редакції: «Зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області здійснити всі необхідні заходи для примусового виконання рішення суду в частині виплати заборгованості, що виникла в результаті невиконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 1 грудня 2010 року. В решті позовні вимоги залишити без задоволення»; в іншій частині постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 3 лютого 2015 року залишено без змін.

19 лютого 2016 року державним виконавцем прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження №30276482.

Листом від 25 лютого 2016 року боржник (ГУ ПФУ в Чернігівській області) повідомив, що на виконання рішення суду ОСОБА_2 нараховано до виплати 2396,37 грн.

4 квітня 2016 року за невиконання рішення суду без поважних причин відповідно до статей 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем прийнято постанову щодо накладення на боржника штрафу у розмірі 680,00 грн.

Крім того, 4 квітня 2016 державним виконавцем направлено до Деснянського районного суду м. Чернігова подання про зміну способу і порядку виконання рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 серпня 2016 року у задоволенні вказаного подання відмовлено.

27 квітня 2016 року боржнику направлено вимогу державного виконавця щодо необхідності негайного виконання рішення суду в повному обсязі.

Листом від 6 травня 2016 року боржник повідомив, що стягувачу за рішенням суду нараховано до виплати кошти в сумі 2396,37 грн, водночас інформації про виплату зазначених коштів боржник не надав.

7 липня 2016 року за невиконання рішення суду без поважних причин державним виконавцем прийнято постанову щодо накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі в сумі 1360,00 грн.

22 липня 2016 року державним виконавцем складено акт про наявність у діях посадових осіб ГУ ПФУ в Чернігівській області ознак злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, та цього ж дня направлено до правоохоронних органів подання про притягнення винних посадових осіб ГУ ПФУ до кримінальної відповідальності.

10 жовтня 2016 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-2808/10, виданого 18 жовтня 2011 року Деснянським районним судом міста Чернігова.

Вказана постанова мотивована тим, що виконати судове рішення в частині стягнення на користь позивача виплат без участі боржника неможливо.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з метою виконання рішення суду державним виконавцем були вчинені всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому подальше перебування виконавчого листа на виконанні у державного виконавця не призвело б до виконання судового рішення.

Приймаючи протилежне рішення та задовольняючи позовні вимоги апеляційний суд дійшов висновку, що державним виконавцем не вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (який набрав чинності 5 жовтня 2016 року; далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням засад верховенства права та обов'язковості виконання рішень (стаття 2 Закону №1404-VIII).

Статтею 63 Закону №1404-VIII врегульовано порядок виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частин 1-3 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Спірна постанова прийнята на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на значний проміжок часу, який минув після ухвалення на користь ОСОБА_2 судового рішення у справі №2-а-2808/10, та пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання цього рішення, таке й досі залишається невиконаним.

Аналізуючи правомірність спірної постанови, колегія суддів ВС виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України (у редакції, яка діяла станом на час вирішення справи) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин; - далі - КАС України) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частинами другою та четвертою статті 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід'ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід'ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що постанова відповідача від 10 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-2808/10, виданого Деснянським районним судом міста Чернігова 18 жовтня 2011 року, є передчасною, оскільки органом державної виконавчої служби рішення суду фактично не виконане.

Стосовно доводів відповідача про те, що відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області є неналежним відповідачем у даній справі, Суд зазначає, що дійсно, відповідно до положень статті 181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Суди на це уваги не звернули і допустили у цій частині порушення норм процесуального закону. Водночас, це не призвело до неправильного вирішення справи по суті з огляду на оскарження постанови державного виконавця згаданого відділу.

За змістом частини другої статті 350 КАС України (у редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року) не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, апеляційним судом не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановив :

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 2 лютого 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець