Справа № 120/593/19-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 квітня 2019 р. Справа № 120/593/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Вінницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що державним виконавцем протиправно винесено постанову від 19.09.2018 про відкриття виконавчого провадження 57235308 в частині стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору, оскільки реалізація обтяженого іпотекою майна може бути проведена виключно органом державної виконавчої служби шляхом продажу на прилюдних торгах, а поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у іпотеку, що виключає можливість добровільного виконання.

Ухвалою від 18 березня 2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Також, встановлено відповідачу 5-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву із поясненнями по суті заявлених позовних вимог.

Ухвалою від 26 березня 2019 року в відповідача витребувано матеріали виконавчого провадження №57235308, з виконання виконавчого листа Вінницького районного суду Вінницької області №203/5675/12 від 18 вересня 2013 року, визнано обовязковою явку представника відповідача в судове засідання, в звязку з чим відкладено судовий розгляд на 01 квітня 2019 року.

01.04.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (заперечення) (вх. №17660 від 01.04.2019), в якому представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на те, що дії старшого державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 при примусовому виконання виконавчого провадження ЄДРВП №57235308 правомірні та відповідають чинному законодавству.

В судове засідання позивач не зявився, натомість через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявилась, про причини неявки суду не повідомила. Разом з тим, в поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву (заперечення) (вх. №17660 від 01.04.2019), просила заяву розглянути без її участі. Також, представник відповідача 01.04.2019 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Оскільки обставин, перелічених у частині 2 статті 205 КАС України судом не встановлено, беручи до уваги обмежені процесуальні строки для розгляду справи, що стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, приватного виконавця, суд вирішив розглянути справу по суті за відсутності сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи 20.06.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_3 з метою забезпечення виплати кредитних договорів від 20.06.2008, а саме:

- укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 кредитного договору №130-Ф/08, згідно якого банк надав останній кредит у розмірі 72000 доларів США строком до 19.06.2018 із сплатою 14,8% річних за користування кредитом;

- укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_5 кредитного договору №129-Ф/08, згідно якого банк надав останній кредит у розмірі 72000 доларів США строком до 19.06.2018 із сплатою за користування кредитом 14,8% річних, були укладені іпотечні договори, копії яких містяться в матеріалах справи.

В забезпечення зобов'язань за кредитними договорами банк прийняв в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку, площею 0,40га, кадастровий №:04:002:0258, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Зарванці, провулок Руданського та яка на час укладання договорів іпотеки належала іпотекодавцю ОСОБА_3 на підставі Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №951233.

В подальшому, 22.08.2013 Апеляційним судом Вінницької області задоволено апеляційну скаргу представника ПАТ акціонерний банк "Укргазбанк", скасовано рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26 червня 2013 року у цивільній справі № 203/5675/12 в частині відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на майно. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно, задоволено. Звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором №130-Ф/08 від 20.06.2008 ОСОБА_4 в розмірі 75160 доларів США, що еквівалентно 578732,00 грн. та за кредитним договором №129-Ф/08 від 20.06.2008 ОСОБА_5 в розмірі 84939,39 доларів США, що еквівалентно 654033,30 грн. на предмет іпотеки земельну ділянку площею 0,40га, кадастровий №:04:002:0258, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Зарванці, провулок Руданського, яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №951233, виданого 23.05.2007 Вінницьким районним відділом земельних ресурсів, зареєстрованого в книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08. Також, стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" судові витрати в сумі 4239 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вищезазначеної постанови 18.09.2013 Вінницьким районним судом Вінницької області видано виконавчий лист №203/5675/12, в якому боржником визначено ОСОБА_1

19.09.2018 старшим державним виконавцем Вінницького районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 57235308 з виконання вищезазначеного виконавчого листа. Пунктом 3 вказаної постанови було визначено про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 65403,33 грн.

Вважаючи вказану постанову в частині стягнення з боржника виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обовязковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та обєктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виступив майновим поручителем за кредитним договором №130-Ф/08 від 20.06.2008 ОСОБА_4 в розмірі 75160 доларів США, що еквівалентно 578732,00 грн. та за кредитним договором №129-Ф/08 від 20.06.2008 ОСОБА_5 в розмірі 84939,39 доларів США, що еквівалентно 654033,30 грн.

Частиною 7 ст.52 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно пункту 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку»майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи боржника.

Положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із відповідного державного реєстру (Постанова ВСУ від 06.07.2016 по справі № 3-584гс16).

Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно з ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому у ст.11 вказаного Закону міститься застереження, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Аналіз наведених положень норм матеріального права дає підстави для висновку, що реалізація заставленого майна може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби (ст. 41 Закону України «Про іпотеку»), а поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу, що у даному випадку виключає можливість добровільно виконати позивачем виконавчий лист.

Крім того, суд погоджується з твердженням позивача щодо необґрунтованості визначеного в оскаржуваній постанові розміру виконавчого збору.

Позивач, як майновий поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Проте, визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець виходив із суми заборгованості саме боржників по кредитним договорам (за кредитним договором №130-Ф/08 від 20.06.2008 ОСОБА_4, в розмірі 75160 доларів США, що еквівалентно 578732,00 грн. та за кредитним договором №2129-0/08 від 20.06.2008 ОСОБА_5, - в розмірі 84939,39 доларів США, що еквівалентно 654033,30 грн.), в той час як у позивача відсутні зобов'язання по погашенню всієї суми заборгованості.

Отже, державний виконавець протиправно в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження в п. 3 визначив суму виконавчого збору у розмірі 65403,33 грн., розраховуючи суму виконавчого збору виходячи із суми заборгованості по кредитним договорам.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Суд акцентує увагу, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано суду доказів на спростування тверджень позивача. Також, не доводять правомірність дій відповідача в частині визначення позивачу суми виконавчого збору, наведені у поданому до суду відзиві (запереченнях) процитовані норми Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а постанова старшого державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження по ВП 57235308 від 19.09.2018 в частині стягнення з боржника виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати постанову старшого державного виконавця Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження по ВП 57235308 від 19.09.2018 в частині стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 65403,33 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (вул. Червонохрестівська, 6/1, м. Вінниця, 21050, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області сплачений при звернені до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (вул. Червонохрестівська, 6/1, м. Вінниця, 21050, РНОКПП НОМЕР_1)

Вінницький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна