Справа № 1840/2893/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р.Справа № 1840/2893/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Бенедик А.П. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року (ухвалене суддею Кравченко Є.Д., повний текст якого виготовлено 09.11.2018 р.) по справі № 1840/2893/18

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції, в якому, з урахуванням подальших уточнень, просила: визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 637 від 26.06.2018 р. по особовому складу в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1, інспектора роти № 2 батальйону, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 26.06.2018 р.; визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції № 684 від 18.05.2018 р. в частині звільнення позивачки з поліції; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за час вимушеного прогулу у сумі 34459,27 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача підтримав відзив на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарг не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що лейтенант поліції ОСОБА_1 проходила службу в Національній поліції з лютого 2016 року по червень 2018 року в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України на посаді інспектора роти № 2 батальйону управління патрульної поліції м. Суми, що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 № 0014016.

На підставі рапорту старшого інспектора ВМ та АЗУПП в Сумській області про виявлення під час здійснення моніторингу відеохостингу «YouTube» відеоролик з назвою «Новая полиция города Сумы 13.05.2018 р. Новая полиция города Сумы показывает принципы своей работы на беззащитном человеке» (https://www.youtube.com/watch?v=CteJYB-Z9Fc& =35s), на якому відображено як позивач застосувала фізичну силу у вигляді удару правою ногою по ногах громадянина, а також неодноразово наступала на його праву ногу своєю ногою, а поліцейський роти № 2 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції капрал поліції ОСОБА_2, перебуваючи поруч, тримав цьоого громадянина з лівого боку за руку в районі ліктьового суглобу та плеча, наказом начальника Департаменту патрульної поліції від 14.05.2018 р. № 2130 з метою повної, усебічної та об'єктивної перевірки за фактом застосування фізичної сили інспектором роти № 2 батальйону УПП в Сумській області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_1 та поліцейським роти № 2 батальйону УПП в Сумській області ДПП рядовим поліції ОСОБА_2, що мало місце 13.05.2018 р., призначено службове розслідування.

За результатами проведеного службового розслідування складено висновок від 18.05.2018 р., яким вирішено звільнити ОСОБА_1 зі служби в поліції за вчинення нею дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», пунктів 1, 2 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 р. № 1179, статей 6, 7, 8, пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 18, 29, 43, 44 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 684 від 18.05.2018 р. за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-ІV «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», пунктів 1, 2 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, статей 6, 7, 8, пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 18, 29, 43, 44 Закону України «Про Національну поліцію», керуючись статтями 2, 5, 7, 12, 13, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», інспектора роти № 2 батальйону УПП в Сумській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 637 о/с від 26.06.2018 р. позивачку звільнено зі служби в поліції.

Не погодившись із наказом відповідача про її звільнення, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ обґрунтований, у звязку з чим відсутні підстави для поновлення позивачки на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції" на поліцейських поширено дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" (в подальшому Дисциплінарний статут ОВС).

Статтею 1 Дисциплінарного статуту ОВС, службова дисципліна визначається як дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету ОСОБА_3 України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Службова дисципліна рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ передбачає суворе підпорядкування працівників порядку та правилам, встановленим законами, спеціальними статутами і наказами МВС України, та ґрунтується на усвідомленні кожним з них свого службового обов'язку і особистої відповідальності за справу боротьби зі злочинністю й охорони громадського порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Дисциплінарного Статуту ОВС, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Наказом Міністерства Внутрішніх Справ № 1179 від 09.11.2016 р. затверджено Правила етичної поведінки поліцейських.

Пунктом 1 розділу 2 Правил визначено, що під час виконання службових обов'язків поліцейський повинен зокрема професійно виконувати свої службові обов'язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами, поважати і не порушувати права та свободи людини, до яких, зокрема, відносяться права: на життя; на повагу до гідності; на свободу та особисту недоторканність, у кожному окремому випадку обирати той захід з-поміж заходів, передбачених законодавством України, застосування якого призведе до настання найменш негативних наслідків.

Під час виконання службових обов'язків поліцейському заборонено зокрема сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п. 2 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських).

Згідно із п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейський захід застосовується виключно для виконання повноважень поліції. Обраний поліцейський захід має бути законним, необхідним, пропорційним та ефективним ( ч.ч. 1, 2 ст. 29 Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про Національну поліцію", вид та інтенсивність застосування заходів примусу визначаються з урахуванням конкретної ситуації, характеру правопорушення та індивідуальних особливостей особи, яка вчинила правопорушення.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Поліцейський зобовязаний письмово повідомити свого керівника, а той зобовязаний повідомити прокурора про завдання особі тілесних ушкоджень унаслідок застосування фізичної сили (ч. 2 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту ОВС, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися дисциплінарні стягнення, одним з яких є «звільнення з органів внутрішніх справ». За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні або в неналежному виконанні особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст. 2 Дисциплінарного статуту ОВС).

Згідно із ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Факт застосування фізичної сили ОСОБА_1 підтверджується висновками службового розслідування стосовно позивачки, відеороликом, який знаходиться у загальному доступі на відеохостингу «YouTube».

Крім того, 01.08.2018 р. позивачці повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України, за застосування нею заходів фізичного впливу до громадянина ОСОБА_4, що підтверджується копією обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0000180 від 14.05.2018 р.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що тяжкість вчиненого позивачкою проступку полягає в тому, що вона безпідставно застосувала до особи фізичну силу, знехтувані основними правами людини і громадянина, зокрема, правом на повагу до його гідності, гарантованим статтею 28 Конституції України.

Доводи апелянта, що оскільки на теперішній час відсутній обвинувальний вирок суду щодо неї у кримінальному провадженні № 0000180 від 14.05.2018 р., то відсутні підстави для її звільнення, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст. 77 «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п. 6 ч. 1 ст. 77) та у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення (п. 10 ч. 1 ст. 77).

Аналіз вищевказаної норми вказують, що дисциплінарна та кримінальна відповідальність поліцейського є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення до яких реалізуються за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.

Тобто, що законодавець розмежовує випадки притягнення поліцейського до дисциплінарної та кримінальної відповідальності у якості двох самостійних підстав для звільнення зі служби. Так, у першому випадку рішення про звільнення поліцейського зі служби в Національній поліції ухвалюється на підставі висновку службового розслідування, а у другому - на підставі обвинувального вироку суду, що набрав законної сили. Наявність судового рішення про визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення не є визначальною для притягнення такої особи до дисциплінарної відповідальності, адже питання про дисциплінарну відповідальність вирішується за результатами проведення службового розслідування.

Щодо інших доводів апелянта, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень визначено, що обовязок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обовязку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ обґрунтований, у звязку з чим відсутні підстави для поновлення позивачки на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року по справі № 1840/2893/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст постанови складено 01.04.2019 року