Справа № 500/2251/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2414/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бучацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Подлісної І.М. в м.Тернопіль в порядку письмового провадження, повний текст якого складений 30.11.2018, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Бучацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом до Бучацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі- Бучацького ОУПФУ), в якому просить визнати протиправним рішення Бучацького ОУПФУ щодо відмови позивачу у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, яке оформлено відповіддю від 10.09.2018 №2504/02 та зобов'язати відповідача призначити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачем протиправно не зараховано період проходження військової служби ОСОБА_4, що складає 2 роки 2 дні, до спеціального стажу, який дає позивачу право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» .

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 позов задоволено. Визнано протиправним рішення відповідача від 10.09.2018 №2504/02 щодо відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Зобовязано Бучацьке ОУПФУ призначити ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що суд при прийняті рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального прав. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, в якому відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відповідно до даних військового квитка ОСОБА_4 проходив строкову військову службу у період з 09.05.1974 по 10.05.1976. Згідно записів трудової книжки вперше ОСОБА_4 працевлаштований на посаду лікаря 01.08.1982 року, а згідно Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров'я, затвердженим постановою Кабінету Міністрів №14189 від 29.12.2009, передбачено, що до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, і протягом трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну із зазначених посад в державному або комунальному закладі охорони здоров'я. Вважає, що Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №1191 від 23.11.2011, визначено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Однак цей порядок час проходження військової служби до страхового стажу не відносить. Таким чином відповідач вважає, що стаж роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії становить 33 роки 4 місяці, у звязку з чим ОСОБА_4 при призначенні пенсії не було призначено грошову допомогу. Загальний страховий стаж ОСОБА_4 при призначенні пенсії становив 41 рік 1 місяць 21 день. Скаржник також не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо позовної давності, зазначаючи, що Бучацьким ОУПФУ наведено факти, що свідчать про те, що позивач знав про факт неврахування йому до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги, строку проходження військової служби ще 05.04.2018 року з отриманням листа Бучацького ОУПФУ, де чітко було вказано причини неврахування, а також можливість оскарження дій органу державної влади у випадку незгоди. Також зазначає, що згідно п.4.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою, форма якої передбачена даним Порядком. Дана заява ОСОБА_4 була подана ще 11.01.2016, згідно даної заяви призначено пенсію та здійснювались щомісячні виплати пенсії. Отже, заява позивача від 05.09.2018, розглянута Бучацьким обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області відповідно до Закону України "Про звернення громадян", не може і не є заявою про призначення (перерахунок) пенсії в розумінні вказаного Порядку. Також п.7 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, передбачає, що виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати. Отже, про факт невиплати грошової допомоги ОСОБА_4 опосередковано був проінформований ще у лютому 2016 році при проведенні виплати пенсії та при особистому зверненні до працівників Пенсійного фонду. Звертає увагу, що з аналізу діючого законодавства слідує, що Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як спеціальний закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами і повинен застосовуватись в першу чергу при розгляді питань, що стосуються пенсійного забезпечення.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, а сама його відсутність згідно положень ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та це знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Бучацькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області та з 06 січня 2016 року, позивачу, призначена пенсія за віком. Загальний страховий стаж ОСОБА_4 при призначенні пенсії за віком становив 41 рік 1 місяць 21 день, серед яких: проходження військової служби 2 роки 2 дні; навчання у вищому навчальному закладі 5 років 9 місяців 19 днів; робота на посаді лікаря 33 роки 4 місяці. Вказані обставини відповідач не заперечує.

05 вересня 2018 року позивач звернувся до Бучацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою, в якій просив виплатити йому грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення на підставі пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є недостатнім для отримання зазначеної допомоги.

Листом у формі рішення від 10.09.2018 №2504/02 Бучацьке обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області відмовило позивачу у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, мотивуючи тим, що стаж роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії становить 33 роки 04 місяці, а отже ОСОБА_4П не має права на призначення грошової допомоги.

Позивач, не погодившись із вказаною відмовою відповідача звернувся до суду з означеним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що період проходження позивачем військової служби з 09.05.1974 по 10.05.1976 на підставі чинного законодавства має бути включений до стажу роботи медичних працівників, а отже відмова відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги є протиправною. Також суд прийшов до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд першої інстанції правомірно виходив з наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням відповідача, суд керується, зокрема, положеннями ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Так, Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (із змінами і доповненнями) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону, працювали в закладах і установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж на таких посадах, зокрема, чоловіки 35 років, а також якщо вони до цього не одержували будь-якої пенсії, під час призначення пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі їхніх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Згідно пункту «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців.

Порядком обчислення стажу, що дає право на призначення допомоги та її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1191 (далі Порядок №1191) передбачено зарахування до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, періодів роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909.

Згідно з розділом 2 «Охорона здоровя» цього Переліку право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Слід зазначити, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України.

В розумінні ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Судом встановлено і це не заперечують сторони, що ОСОБА_4 у період з 09 травня 1974 року по 10 травня 1976 року проходив строкову військову службу.

Згідно з ст.4 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 органи державної влади і управління, органи прокуратури суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів і арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Відповідно до статей 29, 61 Конституції Української РСР від 20.04.1978 з метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні Сили СРСР і встановлено загальний військовий обов'язок.

З 1991 року з набуттям незалежності України та прийняттям відповідного українського законодавства, відповідні правові інститути були реформовані в елементи забезпечення суверенітету незалежної України Збройні Сили України та загальний військовий обов»язок громадян України (згідно зі змінами до Конституції України Законом № 2480-12 від 19.06.1992 та у подальшому ст.ст. 17, 65 Конституції України від 28.06.1996).

Таким чином, проходження позивачем військової служби у лавах Збройних Сил СРСР є тотожним за своєю природою видом суспільної діяльності (державною службою особливого характеру на користь держави, правонаступництво за якою проголосила Україна) та тягне аналогічні правові наслідки.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що набутий позивачем страховий стаж роботи у закладах охорони здоровя на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням спірного часу проходження строкової військової служби, дає позивачу право на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Щодо доводів апелянта, що відповідно до даних військового квитка ОСОБА_4 проходив строкову військову службу у період з 09.05.1974 по 10.05.1976, а згідно записів трудової книжки вперше ОСОБА_4 працевлаштований на посаду лікаря 01.08.1982 року, при тому приписами Порядку виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоровя, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1418 від 29.12.2009 (далі - Порядок №1418), передбачено, що до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років, включається час строкової військової служби, якщо працівник до призову на військову службу працював на посадах, визначених у пункті 3 цього Порядку, в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, і протягом трьох місяців після звільнення з військової служби (без урахування часу проїзду на постійне місце проживання) був прийнятий на роботу на одну із зазначених посад в державному або комунальному закладі охорони здоровя, то як обґрунтовано визначився суд першої інстанції, Порядок №1418 регулює питання виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоровя та згідно пункту 1 Порядку №1418 його дія поширюється на медичних та фармацевтичних працівників, які працюють на зазначених у пункті 3 цього Порядку посадах у будь-яких державних та комунальних установах, закладах, організаціях незалежно від підпорядкування і умови оплати праці яких визначаються відповідно до умов оплати праці працівників державних та комунальних закладів охорони здоровя, крім посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби України. При тому вказаний Порядок не регулює відносини щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Також колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений статтею 122 КАС України, оскільки, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_4 05 вересня 2018 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому спірну грошову допомогу. Проте, Бучацьке обєднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області прийняло рішення, оформлене листом від 10.09.2018 №2504/02, про відмову позивачу у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Пенсійний фонд повідомив заявника, що у разі незгоди із прийнятим рішенням він має право захищати у відповідних державних, судових органах свої законні інтереси. 25 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, а отже не пропустив визначений статтею 122 КАС України строк звернення до суду.

Судом першої інстанції правильно не взято до уваги покликання відповідача, що ОСОБА_4, звертаючись 30.03.2018 до управління Пенсійного фонду України в Бучацькому районі з питанням щодо призначення одноразової грошової допомоги, на що отримав відповідь управління від 05.04.2018, а отже знав про порушене право ще в квітні 2018 року, а тому пропустив строк звернення до суду, оскільки як слідує із самої заяви від 30.03.2018, позивач лише просив надати йому інформацію про те, чи йому врахований строк військової служби до стажу медичного працівника.

Посилання відповідача на те, що згідно п.4.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою, форма якої передбачена даним Порядком судом не приймається до уваги, так як 05 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому спірну грошову допомогу, на яку має право не лише на час призначення пенсії, але, на переконання колегії суддів, і в будь-який інший час, звернувшись із заявою про її виплату.

Згідно останнього абзацу листа відповідача від 10.09.2018 №2504/02 Пенсійний орган вказує на прийняте рішення щодо відмови позивачу в призначенні спірної допомоги, а тому доводи апелянта в тому, що заява позивача від 05.09.2018 розглянута Бучацьким ОУПФУ Тернопільської області відповідно до Закону України "Про звернення громадян", не знаходять свого підтвердження.

Скаржник звертає увагу, що з аналізу діючого законодавства слідує, що Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» як спеціальний закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами і повинен застосовуватись в першу чергу при розгляді питань, що стосуються пенсійного забезпечення.

У відповідності до приписів статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу» у спірних відносинах застосовується рівнозначно із Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", якщо їхні норми не вступають в колізію.

При тому у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

Загалом оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляцій скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про прийняття судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Беручи до уваги встановлене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимоги, які підлягають задоволенню.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бучацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 500/2251/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини пятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повне судове рішення складено 01.04.2019.