Справа № 826/8764/18
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8764/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ганечко О.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Седика Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 20 квітня 2018 року №135-18 про позбавлення статусу біженця, -

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - відповідач-1), Державної міграційної служби України (далі - відповідач-2, ДМС України), третя особа: Головне управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 20 квітня 2018 року №135-18 про позбавлення статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань Службу безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, є серйозні підстави вважати, що справи позивача, викладені у матеріалах Служби безпеки України, є такими, що підпадають під дію частини п'ятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать обставини справи, рішенням ДМС України про позбавлення позивача статусу біженця від 20 квітня 2018 року №135-18 відповідно до частин п'ятої та чотирнадцятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та підпункту "б" пункту 7.7 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, ДМС України прийняла рішення про позбавлення ОСОБА_4 статусу біженця у зв'язку із тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

Як свідчить зміст оскаржуваного рішення, процедура позбавлення ОСОБА_4 статусу біженця ініційовано у зв'язку із надходженням листа ДСІОБГ від 23 січня 2018 року №8.5-203/8-18 щодо з'ясування наявності підстав для ініціювання процедурних заходів щодо припинення стосовно вказаної особи статусу біженця, яким надіслано клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року №14/3/2-27529 щодо позбавлення статусу біженця ОСОБА_4

Позбавлення позивача статусу біженця мотивоване наступним: за результатами розгляду подання Управління від 23 січня 2018 року та матеріалів справи №2017КYIV0025 встановлено, що ОСОБА_4 згідно з обліками згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу перебуває у міжнародному розшуку на підставі виявлених фактів організації ним міжнародного наркотрафіку важких наркотиків; за захистом в Україні ОСОБА_4 звернувся з метою уникнення кримінальної відповідальності, надавши при цьому підроблені документи. Як слідує з надісланих матеріалів ГУБКОЗ СБУ, зазначена діяльність ОСОБА_4 може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров'ю населення України. У результаті аналізу витягів з обліків Генерального секретаріату Інтерполу ДМС України встановлено, що підставою для оголошення Республікою Білорусь ОСОБА_4 у міжнародний розшук з 2014 року стало обвинувачення його у здійсненні злочинів, пов'язаних із незаконним обігом наркотиків, а саме: у 2009 році ОСОБА_4 зі своїми співучасниками став членом організованої групи, яка входила до складу міжнародної організованої злочинної групи, створеної у 2008 році для отримання прибутку від незаконного обігу наркотиків в Росії, Таджикистані, Казахстані та Білорусі. З 26 квітня 2010 року до 02 травня 2010 року ОСОБА_4 та його співучасники закупили в Росії особливо небезпечний наркотик - героїн з наміром транспортувати, зберігати та перепродавати його в Білорусі незаконно. Так, у квітні 2010 року ОСОБА_4 організував покупку не менше 46 кг героїну в Росії (Омськ), але його співучасникам не вдалося транспортувати наркотики до Білорусі, оскільки вони були затримані російською міліцією 27 квітня 2010 року та 46 673,5 г героїну вилучено. У серпні 2010 року ОСОБА_4 також організував покупку не менше 27,5 кг героїну в Росії (Перм) для транспортування наркотиків до Білорусі автотранспортом для перепродажу, але 08 вересня 2010 року білоруська міліція зупинила машину на шосе у Вітебській області (Республіка Білорусь) та вилучила 27 775,3 г героїну.

З метою з'ясування усіх обставин справи ОСОБА_4, отримання інформації та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення ДМС України, позивачу направлено повідомлення про початок стосовно нього процедури позбавлення статусу біженця та запрошення на співбесіду. Однак, він на співбесіду не з'явився, про причини неявки, а також про зміну адреси реєстрації та фактичного проживання не повідомив.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, 04 квітня 2018 року позивач з'явився до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в Київській області, де його повідомлено про початок процедури позбавлення статусу біженця та наявні для цього підстави. Однак, на думку відповідача, ОСОБА_4 ухилився від проведення співбесіди.

Вважаючи прийняте ДМС України рішення про позбавлення статусу біженця протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність позбавлення ОСОБА_4 статусу біженця за відсутності підстав, визначених частиною п'ятою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням ДМС України про визнання біженцем від 28 вересня 2017 року №366-17 ОСОБА_4 визнали біженцем.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

Частиною сьомою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Згідно з частиною дев'ятою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина десята статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина чотирнадцята статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що подання щодо втрати та позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в частині одинадцятій статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз'ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оскаржуване рішення прийняте на підставі клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року №14/3/2-27529 та подання Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23 січня 2018 року про позбавлення статусу біженця.

В обґрунтування необхідності позбавлення ОСОБА_4 статусу біженця відповідачем було надано копії наступних документів:

- лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 23 січня 2018 року №8.5-2013/8-18, у якому зазначав про клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року №14/3/2-27529;

- лист/клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року №14/3/2-27529, у якому вказано, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу перебуває у міжнародному розшуку на підставі виявлених фактів організації ним міжнародного наркотрафіку "героїну" в особливо великих розмірах, що може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України; за наявними даними ОСОБА_4 з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом використанням підроблених документів, в поточному році отримав статус біженця, з урахуванням чого вбачається за доцільне розглянути питання щодо позбавлення позивача статусу біженця;

- лист Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 20 листопада 2017 року №ІР/688/16/Е20/34939/SD6/А3/1, у якому повідомлено Головне управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України про те, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 17 листопада 2017 року громадянин Білорусії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 285, частиною першою статті 14, частиною четвертою статті 238 Кримінального кодексу України;

- витяг з обліків Генерального секретаріату Інтерполу, з якого вбачається, що громадянин Білорусії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває у міжнародному розшуку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перелічені документи не є доказами, які підтверджують, що ОСОБА_4 на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України, а надані відповідачем-2 документи лише повідомляють про знаходження ОСОБА_4 у міжнародному розшуку.

Водночас, відповідач-2, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок доказування, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду справи, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України, зокрема, засвідченого належним чином вироку суду, який набрав законної сили, про визнання позивача винним у вчиненні такого діяння.

Доводи апелянта, із посиланням на матеріали ГУБКОЗ СБУ, про те, що діяльність позивача може становити загрозу Національній безпеці, громадському порядку та здоров'ю населення України, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджується документально.

В той же час, як вірно зазначено Окружним адміністративним судом міста Києва, знаходження позивача у міжнародному розшуку автоматично не свідчить про здійснення ним діяльності, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

Крім того, відповідачем-2 не доведено, що ймовірна причетність позивача до організації міжнародного наркотрафіку у 2010 році на території інших країн, не підтверджена належними та допустимими доказами, становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення України.

При цьому, посилання відповідача-2 на те, що ОСОБА_4 звернувся за захистом в Україні з метою уникнення кримінальної відповідальності та отримав статус біженця на підставі підроблених документів, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки вказані обставини не були підставою для позбавлення позивача статусу біженця та доказів зазначеного матеріали справи не містять.

Крім того, у справі відсутні докази, які б свідчили, що ДМС України до вирішення питання про позбавлення позивача статусу біженця звертався із відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо ОСОБА_4

За наведених обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позбавлення ОСОБА_4 статусу біженця здійснено за відсутності підстав, визначених частиною п'ятою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому протиправно, що є наслідком скасування рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця від 20 квітня 2018 року №135-18.

Отже, визнавши протиправним та скасувавши оскаржуване рішення, судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 242 КАС України.

Стосовно рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтями 3, 5 Закону України «Про судовий збір» встановлені перелік об'єктів, за які не справляється судовий збір, та коло осіб, звільнених від його сплати.

Так, відповідно до положень п. 14 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Отже, нормами Закону України «Про судовий збір» передбачено пільги щодо сплати судового збору у справах, предметом яких є оскарження рішення про позбавлення статусу біженця.

Наведене свідчить про те, що позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, у разі задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

У справі, яка переглядається, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача судового збору, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені норми закону й помилково вирішив питання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що для повернення судового збору позивач має право звернутися до суду першої інстанції із заявою про повернення коштів з Державного бюджету України, як помилково сплачені у зв'язку із звільненням від сплати судового збору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в зазначеній частині приймаються судом апеляційної інстанції в якості належних.

З огляду на вищевикладене, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача судового збору, з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року скасувати в частині стягнення на користь громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 01.04.2019 року.