Справа № 500/433/19
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/433/19

28 березня 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Мірінович У.А.

за участю:

секретаря судового засідання Габрилецької С.Є.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Баланової М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, та Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним рішення Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про припинення виплати позивачу пенсії за період з 01.03.2018 по 01.09.2018 та зобов'язання Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати та виплатити позивачу пенсію з 01.03.2018 по 01.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті за місцем його проживання він був вимушений покинути своє постійне місце проживання в місті Донецьку та переїхати в місто Теребовля Тернопільської області, де став на облік у Теребовлянському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як внутрішньо переміщена особа. Однак на підставі подання УПСЗН Теребовлянської РДА відповідач з 01.03.2018 припинив виплату пенсії позивачу, мотивуючи тим, що останній більше 90 днів перебував на непідконтрольній Україні території. Надалі, на його неодноразові звернення відповідач з 01.09.2018 відновив виплату пенсії позивачу.

Враховуючи те, що відповідач у порушення статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) протиправно припинив виплату пенсії позивачу за період з 01.03.2018 по 01.09.2018, а також те, що такі дії відповідача порушують його право на пенсійне забезпечення, то позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 13.03.2019.

Тернопільським окружним адміністративним судом у судовому засіданні у даній справі, яке проводилося 13.03.2019 оголошувалась перерва до 28.03.2019 на підставі статті 223 КАС України.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив від 12.03.2019, просив позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, заперечуючи проти позову, суду пояснила, що на підставі подання УПСЗН Теребовлянської РДА № 06-07-493-07 від 06.02.2018 щодо призначення (відновлення), відмови у призначенні (відновленні) та припинення соціальних виплат, з урахуванням актів обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, комісія з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам протоколом № 42 від 07.02.2018 припинила виплату пенсії позивачу з 01.03.2018 відповідно до підпункту 2 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 (далі - Порядок № 365). Таким чином, на підставі зазначеного протоколу Теребовлянським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не проводилась виплата пенсії позивачу з 01.03.2018. Надалі, на підставі подання УПСЗН Теребовлянської РДА № 02-06/885-07 від 12.03.2018 зазначена комісія відновила виплату пенсії позивачу з 01.09.2018. Представник відповідача вважає, що позивачу правомірно припинено виплату пенсії з 01.03.2018, оскільки останній більше 90 днів перебував на непідконтрольній Україні території.

З огляду на зазначене та посилаючись на відзив на позов (арк. справи 29-35), просила відмовити у задоволенні позову.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи судом. Про причини неявки суд не повідомив. Водночас подав до суду відзив на позов (арк. справи 46-48), в якому просить відмовити у задоволенні позову, з аналогічних мотивів, які зазначив представник відповідача Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Додатково зазначено, що позивач не одержує пенсії чи інших виплат у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, а тому Головним управлінням не порушено права позивача на соціальне забезпечення. Також зазначив, що відповідачами жодних рішень щодо припинення виплат пенсії позивачу не приймалося.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, що з метою уникнення наслідків збройного конфлікту на території Донецької області, позивач у 2014 році залишив своє місце проживання в місті Донецьку та переїхати в місто Теребовля Тернопільської області, у зв'язку з чим 15.12.2014 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка від 15.12. 2014 № (арк. справи 15).

З метою отримання пенсії позивач став на облік у Теребовлянському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як внутрішньо переміщена особа, що не заперечується відповідачами.

Однак на підставі подання УПСЗН Теребовлянської РДА № 06-07-493-07 від 06.02.2018 щодо призначення (відновлення), відмови у призначенні (відновленні) та припинення соціальних виплат, з урахуванням актів обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, комісія з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам припинила виплату пенсії позивачу з 01.03.2018 відповідно до підпункту 2 пункту 12 Порядку № 365, про що свідчить витяг з протоколу № 42 від 07.02.2018 (арк. справи 17). В обґрунтування припинення виплати пенсії зазначена комісія посилається на те, що позивач більше 90 днів перебував на непідконтрольній Україні території.

На підставі зазначеного протоколу Теребовлянським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області припинено виплату пенсії позивачу з 01.03.2018.

Надалі, на підставі подання УПСЗН Теребовлянської РДА № 02-06/885-07 від 12.03.2018 щодо призначення (відновлення), відмови у призначенні (відновленні) та припинення соціальних виплат, з урахуванням актів обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, комісія відновила виплату пенсії позивачу з 01.09.2018, про що свідчить витяг з протоколу № 45 від 13.03.2018 (арк. справи 18).

Листом від 19.10.2018 № 744/М-11 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило позивача, що Теребовлянським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області пенсію позивачу за вересень 2018 року перераховано на основні відомості. Також зазначено, що нараховану доплату за минулий період включено у додаткові відомості та буде виплачено згідно з окремим Порядком, який на даний час не прийнято (арк. справи 20).

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд звертає увагу на те, що конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, що Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не проводило виплату пенсії позивачу з 01.03.2018 на підставі протоколу № 42 від 07.02.2018, яким відповідна комісія припинила виплату пенсії за віком позивачу відповідно до підпункту 2 пункту 12 Порядку № 365, так як встановила, що позивач більше 90 днів перебував на непідконтрольній Україні території.

Відповідно до підпункту 2 пункту 12 Порядку № 365 соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Водночас Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у зразковій справі № 805/402/18 (№ 11-644асі18), а тому відповідно до статті 291 КАС України суд має враховувати правові висновки Верховного Суду викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові, що ознаками типової справи, в якій може бути ухвалено рішення цієї зразкової справи, є такі:

1) позивачем у цій категорії справ є пенсіонер, якому/якій призначено пенсію згідно із Законом № 1058-ІV та який/яка є внутрішньо переміщеною особою;

2) відповідачем є територіальний орган ПФУ, на пенсійному обліку якого перебуває позивач;

3) спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв'язку з припиненням територіальними органами ПФУ виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з підстав, які не передбачені пунктами 1, 3-5 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV);

4) позивачі заявили аналогічні позовні вимоги (по-різному висловлені, але однакові по суті: визнати неправомірними дії щодо припинення виплати пенсії та зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії).

Як слідує з позовної заяви, що позивач у справі № 500/433/19 є ОСОБА_3, якому призначено пенсію за вислугу років, відповідно до Закону № 1058-ІV та який є внутрішньо переміщеною особою, а відповідач, зокрема - Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, на пенсійному обліку якого перебуває позивач. Спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв'язку з припиненням територіальними органами ПФУ виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з підстав, які не передбачені пунктами 1, 3-5 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV) Водночас, позовні вимоги позивача у даній справі однакові по суті до позовних вимог у зразковій справі № 805/402/18 (№ 11-644асі18).

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративна справа № 500/433/19 відповідає ознакам зразкової справи № 805/402/18 (№ 11-644асі18).

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправно припинило виплату пенсії позивачу з 01.03.2018 по 01.09.2018 на підставі протоколу № 42 від 07.02.2018.

Водночас, суд встановив, що рішення (розпорядження) зазначений Пенсійний фонд щодо припинення (зупинення) пенсії позивачу з 01.03.2018 по 01.09.2018 не приймав, а отже позовні вимоги щодо визнання протиправним рішення Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про припинення виплати позивачу пенсії за період з 01.03.2018 по 01.09.2018 є безпідставними, так як такого рішення не існує, проте в даному випадку мають місце протиправні дії Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати нарахованої пенсії за вказаний період.

Статтею 58 Закону № 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Відповідно до частини другої статті 245 КАС України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Водночас, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на зазначене та з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, виходячи з наведених вимог законодавства та вказаних рішень Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України, шляхом:

- визнання протиправними дій Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати ОСОБА_3 нарахованої пенсії за період з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року;

- зобов'язання Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити та виплатити ОСОБА_3 призначену пенсію за період з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_2) до Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: вул. 22 Січня,17, м. Теребовля, Тернопільська область, 48100, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати ОСОБА_3 нарахованої пенсії за період з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року.

Зобов'язати Теребовлянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити та виплатити ОСОБА_3 призначену пенсію за період з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Теребовлянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судові витрати на суму 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. сплачено судового збору

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.04.2019.

Головуючий суддя Мірінович У.А.

копія вірна

Суддя Мірінович У.А.