Справа № 1340/4163/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/524/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

представника позивача Паїк М.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року у справі № 1340/4163/18 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення податкового боргу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мричко Н.І. в м. Львові Львівської області 19.11.2018 року, згідно з протоколом судового засідання о 12:57 год., повний текст судового рішення складено 23.11.2018), -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДФС у Львівській області (надалі - ГУ ДФС у Львівській області, Позивач) звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - ФОП ОСОБА_4, Відповідач) про стягнення в дохід державного бюджету податкового боргу, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, в сумі 22078,42 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що предметом спору є сума, яка нарахована за користування земельною ділянкою після закінчення строку дії відповідного договору оренди. Крім того, позивач не надсилав відповідачу податкову вимогу про сплату податкового боргу, тоді як борг за попередньою податковою вимогою відповідачем був повністю сплачений. На думку апелянта позивачем пропущений строк звернення до суду.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка наполягала на задоволенні апеляційної скарги, представника позивача, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.10.2007.

23.10.2007 узятий на облік в Стрийській ОДПІ.

16.02.2015 Відповідачем подана податкова декларація з плати за землю № , у якій самостійно визначено грошове зобов'язання з названого податку на 2015 рік, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена до стягнення сума 11989,70 грн. є узгодженою та станом на дату вирішення справи набула статусу податкового боргу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 36 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно з статтею 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Пунктом 38.2 статті 38 ПК України передбачено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до підпунктів 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платники податків зобов'язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

У відповідності до пункту 6.1 статті 6 ПК України податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

У пункті 54.1 статті 54 ПК України зафіксовано, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Положення статті 269 ПК України передбачають, що платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій (пункт 286.2 статті 286 Податкового Кодексу України).

З матеріалів справи встановлено, що у відповідача наявний податковий борг зі сплати податку за землю. Така заборгованість підтверджується податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік, у якій Відповідачем самостійно визначено грошове зобов'язання з названого податку на загальну суму 28775,28 грн, з розбивкою річної суми рівними частками за місяць в сумі 2397,94 грн. Позивач, з урахуванням статті 102 Податкового кодексу України просить суд стягнути заборгованість за період: з вересня 2015 року по січень 2016 року на суму 22078,42 грн.

Відтак, відповідачем не сплачено грошові зобов'язання згідно з податковою декларацією з плати за землю за 2015 рік на загальну суму 11989,70 грн, яка складається із суми 2397,94 грн за серпень 2015 - термін сплати 30.09.2015; суми 2397,94 грн за вересень 2015 - термін сплати 30.10.2015; суми 2397,94 грн за жовтень 2015 - термін сплати 30.11.2015; суми 2397,94 грн за листопад 2015 - термін сплати 30.12.2015; суми 2397,94 грн за грудень 2015 - термін сплати 30.01.2016.

Також податковим органом після закінчених встановлених Податковим кодексом України строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховано пеню в сумі 10088,72 грн.

З метою погашення податкового боргу, контролюючим органом складено та надіслано Відповідачу у справі податкову вимогу форми «Ф» від 11.10.2013 № 108-15 на суму 26745,18 грн. Податкова вимога одержана Відповідачем особисто 08.11.2013, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Щодо покликань апелянта на пропуск позивачем встановлений статтею 102 ПК України строк звернення до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до пунктів 102.1, 102.4 статті 102 ПК України контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Згідно з пунктом 287.3 статті 287 ПК України податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) періоду.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою зменшено розмір позовних вимог з урахуванням спливу строку позовної давності. Надано розрахунок суми податкового боргу станом на 14.11.2018, з якого видно, що граничними датами виникнення заборгованості Відповідача з податку орендна плата за землю фізичних осіб, є період з 30.09.2015 по 30.01.2016.

Позивач з позовом про стягнення вказаної заборгованості до суду звернувся 13.09.2018. Таким чином, уточнивши позовні вимоги, Позивач до заявленої суми податкового боргу включив лише заборгованість, граничний строк стягнення якої не минув станом на дату звернення до суду з позовом.

З огляду на вищезазначене, строк звернення позивача з зазначеним позовом не пропущено.

З приводу доводів апелянта про ненаправлення позивачем відповідачу податкової вимоги апеляційний суд зазначає, що у відповідності до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.4 статті 59 ПК України).

Згідно з пунктом 59.5 статті 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Таким чином, надіслана платнику податків податкова вимога на податковий борг, що не погашений, не втрачає своєї правової дії.

При цьому податковим законодавством не передбачено необхідності повторного направлення платнику податків податкової вимоги у разі зміни (крім зменшення до нуля) суми його податкового боргу.

В такому випадку право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня скерування на адресу платника податків податкової вимоги, надісланої на раніше існуючий податковий борг, і реалізація такого права у часі не обмежена, а право на стягнення новоствореного податкового боргу виникає на наступний день, що настає за днем граничного строку сплати узгодженого грошового зобов'язання.

У матеріалах справи відсутні відомості, що податковий борг до моменту розгляду справи переривався, або є погашеним відповідачем у справі. Такі відомості підтверджуються наявними в матеріалах справи інтегрованими картками платника податків ОСОБА_3 з земельного податку.

Щодо посилань відповідача на нарахування податкового зобов'язання за договором оренди, строк дії якого закінчився, слід зазначити, що відповідач самостійно нарахував грошові зобов'язання за користування земельною ділянкою за 2015 рік.

Наведена апелянтом судова практика щодо розгляду земельних спорів у цивільних справах не стосується вирішення спорів про стягнення самостійно нарахованого платником податкового зобов'язання.

За наведених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що уточнені позовні вимоги Позивача, є обґрунтованими, заявлена до стягнення сума 11989,70 грн є узгодженою та станом на дату вирішення справи набула статусу податкового боргу. Враховуючи те, що податковий борг відповідачем не сплачено, Позивачем на підставі статті 129 ПК України нарахована пеня в сумі 10088,72 грн (підтверджується наявними в матеріалах справи інтегрованими картками). Обов'язок сплати пені пов'язаний з обов'язком погашення податкового боргу.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року у справі № 1340/4163/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 01.04.2019