Справа № 0540/6561/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року справа №0540/6561/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю позивача особисто, представника Прокуратури Донецької області та третьої особи - Сущенка В.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 р. (повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року у м. Слов'янськ) у справі № 0540/6561/18-а (головуючий І інстанції суддя Грищенко Є.І.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Прокуратури Донецької області, третя особа - прокурор Донецької області Бондаренко Євген Вікторович про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 09.07.2018 року № 552-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) 03.08.2018 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Прокуратури Донецької області (далі - відповідачі), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Донецької області № 552-к від 09.07.2018 року про звільнення її з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області; поновити її на посаді заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та посаді прокурора; стягнути з Прокуратури Донецької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2018 року по день ухвалення рішення суду; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення її на посаді заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та посаді прокурора з 10.07.2018 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 10.07.2018 року; стягнути з Прокуратури Донецької області на її користь середній заробіток за два дні, у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні (а.с. 4-15).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 0540/6561/18-а у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі (а.с. 180-182)..

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 821/761/17, від 07.03.2018 року № 807/211/17 та вказує що всупереч наведеному, суд до спірних правовідносин не застосував норми Кодексу законів про працю України.

Апелянт зазначає, що ні Законом України «Про прокуратуру», ні Кодексом законів про працю України не передбачено, що строк попередження про звільнення може перераховуватись з тижнів у календарні дні, підлягає додаванню, підсумовуванню, зупиненню, перериванню, відновленню тощо; визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Посилається на п. 9 розділу 5 Положення № 351 від 18.12.2017 року, ч. 9 ст. 46 Закону України «Про прокуратуру», ч. 4 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», та зазначає, що законодавством передбачено пряму заборону лише на звільнення працівника з посади прокурора під час дисциплінарного провадження. Заборона щодо звільнення прокурора з адміністративної посади до завершення дисциплінарного провадження відсутня.

Також робить акцент на тому, що поза увагою суду першої інстанції залишилось питання різного законодавчого визначення статусу прокурора та адміністративних посад в прокуратурі.

Рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 331 дс-18 від 28.02.2018 року отримано відповідачем 06 березня 2018 року, тобто саме дата 06.03.2018 року є визначальною датою, з якої прокуратурі Донецької області стало офіційно відомо про наявність рішення КДКП про відкриття дисциплінарного провадження.

Крім того, заяві про звільнення за власним бажання від 19.02.2018 року не було надано ознак офіційного документу, вона не була зареєстрована відповідачем та керівництвом не розглядалась, про що також свідчить пояснення щодо обставин зустрічі з прокурором Донецької області Бондаренком Є.В. Судом не враховано, що заява про звільнення написана під тиском. Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розрахунковий документ, датою якого є 10.07.2018 року, було надано відповідачем до органів казначейства наступного дня після видання наказу про звільнення та оплачено 11.07.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 2 просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечував. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області до суду не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином (а.с. 235-236).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_2, відповідно до записів у трудовій книжці ВА № 003123, у грудні 2015 року була призначена заступником керівника Красноармійської місцевої прокуратури (а.с. 21).

У січні 2018 року позивач разом із її чоловіком пересувалися на автомобілі, належному місцевій прокуратурі, під час чого відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП).

19 лютого 2018 року ОСОБА_2 подала рапорт прокурору Донецької області про звільнення з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням (а.с. 23).

20 лютого 2018 року за фактом зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди прокуратурою області згідно наказу виконувача обов'язків прокурора області за № 177-к від 20.02.2018 року розпочато службове розслідування.

21 лютого 2018 року прокуратурою Донецької області подано дисциплінарну скаргу щодо притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, за якою рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 331-дс від 28.02.2018 року відкрито дисциплінарне провадження (а.с. 85-89).

Рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04 липня 2018 року № 298дп-18 вирішено притягнути заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення у виді заборони строком на один рік на переведення до органу прокуратури вищого рівня та на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (а.с. 95-106).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки в.о. начальника відділу документального забезпечення прокуратури області, згідно даним системи електронного документообігу ЄССА у період з 19.02.2018 року по 09.07.2018 року заяв та повідомлень від ОСОБА_2 щодо відкликання рапорту про звільнення не надходило (а.с. 107).

09 липня 2018 року наказом прокуратури Донецької області № 522-к звільнено радника юстиції ОСОБА_2 з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області у зв'язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням. ОСОБА_2 була ознайомлена із даним наказом 09 липня 2018 року (а.с. 58).

Предметом спору в даній справі є правомірність звільнення позивача з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області саме за власним бажанням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спору, далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 11 Закону № 1697-VII, керівник регіональної прокуратури призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

За змістом абзацу 6 частини 1 статті 41 Закону № 1697-VII, звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 4 та 5 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором, з адміністративної посади, передбаченої пунктами 9, 10, 12, 13 частини першої статті 39 цього Закону, - керівником регіональної прокуратури, а з адміністративної посади, передбаченої пунктами 14 та 15 частини першої статті 39 цього Закону, - керівником місцевої прокуратури з підстав, передбачених абзацом першим частини першої цієї статті.

За правилами пункту 7 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Унормуванням статті 222 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону № 1697-VII, є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, а також притягнення до дисциплінарної відповідальності.

За визначенням частини 4 статті 16 Закону № 1697-VII, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені, лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Таким чином, Закон № 1697-VII є спеціальним щодо Кодексу законів про працю України, оскільки саме ним врегульовано підстави та порядок звільнення окремої категорії працівників - прокурорів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16.

За такого правового врегулювання, призначення особи на посаду прокурора і звільнення прокурора із займаної посади може відбуватися виключно з підстав та у порядку, передбаченому Законом № 1697-VII, який є спеціальним для правовідносин з приводу проходження публічної служби прокурорами.

Щодо посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду у постановах від 11.07.2018 року у справі № 821/761/17, від 07.03.2018 року № 807/211/17, то суд не може застосувати її у даній справі з огляду на нетотожність фактичних обставин обставинам у наведених судових рішеннях Верховного Суду.

19 лютого 2018 року ОСОБА_2 подала рапорт ні ім'я прокурора Донецької області про звільнення з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням.

В доводах апеляційної скарги позивач посилається на ту обставину, що написання заяви про звільнення відбулось під психологічним тиском, тобто без добровільного наміру залишити посаду.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що твердження позивача про здійснення на неї тиску під час написання та подання заяви про звільнення не знайшли свого підтвердження та не були доведені позивачем. Суд при цьому враховує значну тривалість часу між датою подання рапорту на звільнення і фактичною датою звільнення. Позивач не вжила ніяких дій щодо встановлення факту тиску.

Відповідно до п. 9 р. V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України від 18.122.2017 року № 351 у разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

ОСОБА_2 19.02.2018 року подала рапорт про звільнення з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням. У рапорті позивача про звільнення не зазначено дати, з якої вона бажала звільнитися.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що ані Законом № 1697, ані Положенням № 351 не врегульовано, в який термін має здійснюватися звільнення у разі подачі заяви без посилання на дату звільнення.

Таким чином, в даному випадку підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю.

Згідно ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

28.02.2018 року рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарною комісії відкрито дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_2

Відповідно до ч. 9 ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» до завершення дисциплінарного провадження прокурор не може бути звільнений з посади прокурора у зв'язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.

Таким чином, у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру», заява позивача про звільнення за власним бажанням не могла розглядатись у період з 28.02.2018 року до 04 липня 2018 року.

З огляду на те, що з 19.02.2018 року по 27.02.2018 року минуло 9 днів, а з 05.07.2018 року по 09.07.2018 року минуло п'ять днів, ОСОБА_2 забезпечено двотижневий строк для можливості відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Доводи апелянта стосовно того, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів № 331 дс-18 від 28.02.2018 року у письмовому виді надійшло 06.03.2018 року до відповідача не впливає на період розгляду заяви позивача.

Стаття 46 Закону № 1697 не пов'язує заборону звільнення прокурора за власним бажанням з датою отримання рішення.

Крім того, суд зазначає, що поведінка позивача не давала підстав вважати, що вона не бажає звільнятися. Після подання заяви про звільнення та до видачі наказу про звільнення позивач не відкликала свою заяву, що підтверджує інформація виконувача обов'язків начальника відділу документального забезпечення прокуратури області. Під час ознайомлення з наказом про звільнення будь-яких заперечень від неї також не надходило.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку дотриманню вимог п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону № 1697 під час розгляду її заяви про звільнення.

Разом з тим, зазначені доводи є безпідставними, оскільки заява позивача про звільнення не стосувалась припинення повноважень на адміністративній посаді та позивач не порушувала питання про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді, у зв'язку з чим заява не розглядалась у відповідності до вимог ст. 41 Закону № 1697.

Крім того, ОСОБА_2 у суді першої інстанції не наводились підстави про те, що прокуратурою не розглянуто її заяву на предмет припинення повноважень на адміністративній посаді.

Таким чином, зазначені доводи взагалі не підлягають розгляду.

В апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що заяві про звільнення за власним бажання від 19.02.2018 року не було надано ознак офіційного документу, вона не була зареєстрована відповідачем та керівництвом не розглядалась.

Разом з тим, жодним нормативним актом не передбачено вимог до заяви про звільнення. Факт написання та подачі заяви ОСОБА_2, а також факт її отримання відповідачем 2 19.02.2018 року сторонами визнано. Фактом підтвердження її розгляду є резолюція на заяві «До наказу» та наказ Прокуратури Донецької області № 522-к, яким звільнено радника юстиції ОСОБА_2 з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області у зв'язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ прокурора Донецької області № 552-к від 09.07.2018 року про звільнення з посади заступника керівника Красноармійської місцевої прокуратури та органів прокуратури Донецької області прийнято з дотриманням законодавства та не підлягає скасуванню, а тому похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у порядку ст. ст. 116 - 117 КЗпП України, суд зазначає, що вказані норми передбачають відповідальність за затримку розрахунку при звільнені, яка сталася з вини власника або уповноваженого ним органу.

Матеріалами справи підтверджено, що у день звільнення, а саме 09.07.2018 року прокуратурою області подано відомість №14 від 09.07.2018 року на виплату грошей, якою перераховуються кошти, належні позивачу при звільненні. Тобто, відповідач 2 фактично виконав вимоги щодо розрахунку у повному обсязі.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Частино 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 195, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 р. у справі № 0540/6561/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв