Справа № 1540/4185/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4185/18

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

Час і місце ухвалення: 14:50, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 26.12.2018 р.

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук'янчук О.В.

ОСОБА_1

при секретарі Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_4, керівника державної служби - в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_5, Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до голови Арцизької районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_4, керівника державної служби в.о. керівника апарату Арцизької районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_5, Арцизької районної державної адміністрації Одеської області (далі Арцизьскої РДА), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність керівників державної служби Арцизької РДА - голови Арцизької РДА ОСОБА_4 та в.о. керівника апарату Арцизької РДА ОСОБА_6 щодо надання їй, ОСОБА_3, як державному службовцю, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 років;

- зобовязати в.о. керівника апарату Арцизької РДА ОСОБА_6 винести відповідне рішення про надання ОСОБА_3, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017 та 2018 роки;

- стягнути з держави в особі Арцизької РДА на користь позивача 20 000 грн. в якості відшкодування нанесеної їй моральної шкоди;

- стягнути з держави в особі Арцизької РДА на її користь 4 000 грн. витрат на надання правової допомоги.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що має стаж державної служби з 25 травня 2005 року до цього часу; з 12 травня 2006 року працює в Арцизькій РДА на різних посадах; на даний час перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; її родина є багатодітною, в ній виховуються четверо малолітніх дітей.

21 листопада 2016 року вона звернулась до голови РДА з заявою про надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. 13 грудня 2016 року звернулась з аналогічною заявою повторно. Однак, надання їй відповідної допомоги не було погоджено головою РДА. 23 лютого 2017 року звернулась до голови РДА з заявою щодо надання розяснень про причину відмови у наданні їй відповідної допомоги.

Листом від 23 лютого 2017 року голова РДА повідомив їй, що, оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обовязковою виплатою, то вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату у розмірі середньомісячної заробітної плати або не виплачується взагалі; на теперішній час кошти на виплату даної допомоги відсутні, позивачу рекомендовано звернутись з даного питання наприкінці поточного року.

Листом від 10 березня 2017 року голова РДА на заяву позивача від 21 листопада 2016 року надав відповідь, з якої вбачається, що у листопаді 2016 року у звязку з підвищенням заробітної плати в 2016 році було виділено кошти на перерахунок заробітної плати, тому, працівникам, які працювали рік, за рішенням керівника було виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, що підтверджується копією цієї відповіді.

Як вказує позивач, у звязку з викладеним, вона була змушена звернутись до голови Одеської обласної державної адміністрації (далі ООДА) з заявою від 27 березня 2017 року з проханням розібратися у даному питанні та провести перевірку наявності коштів на час подання нею заяви про надання їй матеріальної допомоги. В квітні 2017 року позивач звернулась з цього питання до голови ООДА особисто на усному виїзному прийомі, при цьому голова ООДА у присутності голови РДА запропонував позивачу повторно звернутись із заявою про надання їй відповідної допомоги, оскільки головою РДА було підтверджено наявність відповідних коштів для виплати такої допомоги.

Ці обставини зумовили повторне звернення позивача за наданням відповідної допомоги до голови РДА від 13 квітня 2017 року, однак, листом від 27 квітня 2017 року, голова РДА надав відповідь про те, що зазначена допомога виплачується у розмірі середньомісячної заробітної плати, а відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата; відповідно їй не може бути нараховано зазначену допомогу, в звязку з тим, що вона перебуваю у відпустці для догляду за дитиною та у неї не відпрацьовано жодного робочого дня з серпня 2016 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалась на ст. 17 (редакції від 09 листопада 2017 року №2190-УІІ), ч.2 ст. 54 Закону України "Про державну службу", Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500 (далі Порядок № 500)

Позивач зазначала, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" її обчислення проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п.4 цього Порядку, а саме виходячи з установленого йому в трудовому договорі посадового (місячного) окладу. Відповідне розяснення надано позивачу у відповідь на її звернення Міністерством соціальної політики України.

Підсумовуючи, позивач вважала, що протягом 2016-2017 років їй безпідставно та протиправно не було надано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

12 червня 2018 року позивач знову звернулась до РДА з заявою щодо надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак листом від 04 липня 2018 року керівника апарату РДА ОСОБА_6 її повідомлено, що питання щодо надання зазначеної допомоги буде вирішуватися наприкінці 2018 року в межах затвердженого фонду оплати праці за умови виникнення обставин, що викликають необхідність в одержанні такої допомоги, з урахуванням особистого внеску кожного окремого службовця в загальну роботу РДА за рік, якості виконання посадових обовязків, а також фактично відпрацьованого часу.

Як зазначала позивач, зі змісту цієї відповіді вбачається, що їй фактично знову відмовлено у наданні зазначеної допомоги з підстав, не передбачених чинним законодавством.

З огляду на викладене позивач вважала, що бездіяльність керівників державної служби РДА щодо надання їй як державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 роки має бути визнано протиправною, а чинного керівника державної служби РДА має бути зобовязано надати їй відповідну допомогу в належному розмірі.

Відповідачі позов не визнали.

Керівник державної служби в.о. керівника апарату Арцизької РДА ОСОБА_5 вказувала, що в РДА діє Положення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань державним службовцям Арцизької РДА, згідно якого відповідачу, як виконуючому обовязки керівника апарату райдержадміністрації, надано право приймати рішення про надання такої допомоги державним службовцям апарату один раз на рік за умови настання таких обставин лікування державного службовця та членів його сім'ї; проходження навчання; підвищення рівня знань; налагодження умов життя; вирішення житлово-комунальних питань. 12 червня 2018 року позивач звернулася до відповідача, як до керівника державної служби, із заявою про надання матеріальної допомога для вирішення соціально-побутових питань, оскільки її родина перебуває у складному матеріальному становищі через те, що її чоловік втратив роботу. Відповідачем була надана відповідь від 04 липня 2018 року про наявність у неї права на виплату їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у разі, якщо нею буде аргументована необхідність у наданні їй такої допомоги, оскільки заява позивача не відповідала вимогам, зазначеним у вищевказаному Положенні, а також було зазначено, що при вирішенні питання про надання допомоги буде враховано особистий внесок кожного окремого службовця в загальну роботу РДА за рік, якість виконання посадових обовязків, а також фактично відпрацьований час. З огляду на викладене, відповідач вважає таку відповідь законною та обґрунтованою, так як прийняття рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом відповідача, а не обовязком. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обовязку надавати таку допомогу, отже надання відповідачем вищезазначеної відповіді не може розглядатися як протиправна бездіяльність, тому, на думку відповідача, вимоги позивача щодо зобовязання надати їй допомогу є необґрунтованими та не відповідають законодавчим нормам.

Арцизька РДА у своєму відзиві на позовну заяву, просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до чинних норм законодавства України надання такого виду допомоги як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обовязком керівника державної служби, а є його правом, тому головою РДА та на законних підставах було відмовлено у наданні позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а висновок позивача про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань є соціальною гарантією, а відтак належить до гарантійних виплат, не відповідає нормам чинного законодавства та є безпідставним. Відповідач, зокрема вказує, що у 2016 році позивачці було сплачено усі обовязкові виплати: оклад, ранг, вислугу, соціальну відпустку як матері, що має двох дітей і більше віком до 15 років, відпустку у звязку з вагітністю та пологами (126 календарних днів), невикористані щорічні відпустки (50 календарних днів), а також було надано матеріальну допомогу на оздоровлення. Таким чином, РДА не було порушено ні трудових, ні соціальних прав позивача. А вирішуючи питання виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, РДА досліджувалися підстави для необхідності її одержання, а не просто сімейний стан осіб.

Справу розглянуто судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до голови Арцизької РДА ОСОБА_4, керівника державної служби в.о. керівника апарату Арцизької РДА ОСОБА_5, Арцизької РДА про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено внаслідок недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- апелянт вказувала, що поясненнями відповідача відносно того, що, у даному випадку, позивач вже майже дев'ять років не виконує завдання, для яких вступила на державну службу, та не підвищує рівень своєї професійної компетентності, оскільки перебуває у соціальних відпусках, є абсолютно безпідставним, оскільки в даному випадку, керуючись не тільки міркуваннями життєвої необхідності, а чинним трудовим законодавством; позивачка не порушила жодної букви закону, щодо робочого часу та часу перебування у відпустках. Прийняття судом до уваги таких доводів вказує на неправильне застосування з його боку норм матеріального права щодо порядку проходження державної служби та перебування у відпустках;

- з посиланням на Порядок №500, апелянт вказувала, що умовами надання допомоги п.2 Порядку №500 визначає надання її один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви державного службовця, а п.3 встановлює, що рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці, не обумовлюючи зазначене рішення будь-якими додатковими вимогами, в тому числі виникненням обставин, що викликають необхідність в одержанні такої допомоги, урахуванням особистого внеску кожного окремого службовця в загальну роботу райдержадміністрації за рік, якістю виконання посадових обов'язків, а також фактично відпрацьованого часу; цим же Порядком не передбачено прийняття місцевими РДА будь-яких положень про надання цього виду допомоги; отже, судом першої інстанції знову неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, щодо надання допомоги держслужбовцю для вирішення соціально-побутових питань, передбачені вищезазначеним Порядком;

- апелянт, також вказувала, що суд першої інстанції безпідставно послався на правову позицію Верховного Суду в справі №524/543/17, так як в зазначеній справі інший предмет позову, крім того, в цьому рішенні, суд прямо посилається на положення пп.3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", якою надано право керівникам органів, зазначених у п.1 цієї Постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу), а не на положення Порядку №500, що затверджені відповідно до ч.2 ст. 54 Закону України "Про державну службу".

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_3 з 12 травня 2006 року по теперішній час перебуває на державній службі в Арцизькій РДА, що підтверджується копією трудової книжки.

На даний час позивач займає посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку і торгівлі Арцизької РДА та перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 12 січня 2017 року до 16 вересня 2019 року включно.

Судом першої інстанції, також встановлено, що позивач близько дев'яти років перебуває у відпустках у звязку з вагітністю, пологами та для догляду за дітьми та фактично не задіяна до виконання завдань, покладених на неї законом та посадовою інструкцією.

02 листопада 2009 року позивачу була надана відпустка у звязку з вагітністю та пологами, після закінчення якої позивачка перебувала у відпустці для догляду за дитиною - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним трирічного віку. Під час даної відпустки позивачка народила другу дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Вийшла на роботу позивач 02 листопада 2014 року та, відпрацювавши менше двох тижнів, 14 листопада 2014 року знову взяла відпустку у звязку з вагітністю та пологами та 24 січня 2015 року народила ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Після виходу з цієї відпустки 01 червня 2016 року позивач відпрацювала 1 місяць та 4 дні, після чого їй знову була надана відпустка у звязку з вагітністю та пологами.

16 вересня 2016 року у позивача народилася четверта дитина - ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження, а тому позивач на теперішній час перебуває у соціальній відпустці.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Арцизької РДА з заявами щодо виплати їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме заяви: від 21 листопада 2016 року, від 13 грудня 2016 року, від 23 лютого 2017 року, від 13 квітня 2017 року, від 12 червня 2018 року, разом з тим, відповідачем за результатами розгляду зазначених заяв, у наданні позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань було відмовлено (а.с. 18-22, 27, 30 том 1).

Вважаючи, протиправною бездіяльність керівників державної служби РДА щодо ненадання позивачу як державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань протягом 2016-2018 років позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про державну службу" чітко відокремлено обовязкові виплати, гарантовані державою, а також ті, які можуть надаватися у разі прийняття відповідного рішення керівником державної служби у державному органі. Вищезазначені обставини свідчать про те, що надання такого виду допомоги як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обовязком керівника державної служби, а є його правом, а тому відповідно, висновок позивача про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є соціальною гарантією, а, відтак, належить до гарантійних виплат, не відповідає нормам чинного законодавства та є безпідставним.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що головою РДА було правомірно прийняте рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань тим державним службовцям, які сумлінно виконували свої посадові обовязки, на практиці доводили свою професійну компетентність та продовжують підвищувати її рівень.

Враховуючи, що надання такого виду допомоги як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обовязком керівника державної служби, а є його правом, суд першої інстанції прийшов до висновку, що головою РДА правомірно та на законних підставах було відмовлено у наданні позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За наслідками розгляду справи суд першої інстанції, також, дійшов до висновку, що позивачу не була спричинена моральна шкода, оскільки, як встановлено судом, головою РДА правомірно та на законних підставах було відмовлено у наданні позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при цьому права та законні інтереси позивача порушені не були, що виключає можливість задоволення вимоги про її відшкодування.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ч.2 ст. 50, ч.2 ст. 54 Закону України "Про державну службу", Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно до ч.2 ст. 50 Закону України "Про державну службу" заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавку за ранг державного службовця, виплат за додаткове навантаження та премій (у разі встановлення).

Частиною 2 ст. 54 Закону України "Про державну службу" державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком №500 згідно якого рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Аналіз наведених правових норм вказує на те, що Законом України "Про державну службу" чітко відокремлено обовязкові виплати, гарантовані державою, а також ті, які можуть надаватися у разі прийняття відповідного рішення керівником державної служби у державному органі, надання такого виду допомоги як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обовязком керівника державної служби, а є його правом, а тому відповідно, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є соціальною гарантією та не належить до гарантійних виплат.

Судова колегія зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, реалізуючи повноваження надані ч.2 ст. 54 Закону України "Про державну службу" та Порядком №500 Арцизьска РДА у листопаді 2016 року виплатила матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань 55 працівникам РДА з 94 працівників, з урахуванням рівня завантаженості, особистого внеску, фактично відпрацьованого періоду кожного окремого працівника.

Протягом же 2017-2018 років матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань працівникам РДА взагалі не нараховувалась та не виплачувалась у звязку з відсутністю коштів на її виплату, про що позивачу було зазначено у відповідях РДА.

Також вірним, на думку судової колегії, було посилання суду першої інстанції на аналогічну правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі №524/543/17.

Так, дійсно, Верховний Суд у постанові по справі №524/543/17 посилається на Постанову Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів". Ця постанова регулює загальні питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, в тому числі і питання виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (пп.3 п.2 Постанови) а, тому, прямо регулює спірні правовідносини.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500, якою затверджений "Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань", носить більш спеціальний характер і регулює виключно правовідносини виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Наведені Постанови не суперечать одна одній, при цьому, одна носить більш загальний характер, а інша більш спеціальний.

Правовідносини ж, які були предметом розгляду Верховним Судом у справі №524/543/17 і у даній справі стосуються виплат державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2019 року.

Головуючий: ОСОБА_11
Суддя: Суддя: ОСОБА_1 ОСОБА_2