Справа № 1522/17559/12
Суддя: Абухін Р. Д.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/522/187/19
У Х В А Л А

29 березня 2019 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Фуцур Н.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадської організації «Автостоянка-Київська-13» до Одеської міської ради, треті особи: Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ГО «Автостоянка-Київська-13» звернулась до суду з адміністративним позовом до Одеської міської ради, треті особи: Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення Одеської міської ради № 2765-V від 16.04.2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання Управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області в оренду земельної ділянки, площею 0,6332 га, за адресою : АДРЕСА_1 , для проектування та будівництва 5-секційного, 24-поверхового жилого будинку з вбудовано-прибудованими поліклінікою, торговельним центром і підземним паркінгом», вказуючи, що цим рішенням порушуються права, свободи і інтереси позивача, які стосуються користування земельною ділянкою за адресою : АДРЕСА_1 .

Представником Одеської міської ради подано до суду клопотання про закриття провадження у справі посилаючись на те, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання про закриття провадження у справі.

Представник третіх осіб в судовому засіданні просила провадження закрити.

Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення у справі повідомлений належним чином, подано заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивуючи його тим, що представник позивача не може прибути до судового засіданні у зв`язку із тим, що він надає правову допомогу особі у кримінальному провадженні, стосовно якої ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2019 року по справі № 757/57900/18-к, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд на місці ухвалив відмовити представнику позивача в клопотанні про відклаедння судового засідання та проводити підготовче судове засідання, у зв`язку із тим, що справа в провадженні суду перебуває з 2012 року, представником позивача не надано підтверджень того, що саме 29.03.2019 року представник буде зайнятий у кримінальному провадженні .

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п.5 ч.1 ст. 4 КАС України адміністративне судочинство - це діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктами 2,3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 « Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зазначено, що для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст ( характер). Для з`ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватно-правовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом положень КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спір набуває ознак публічно-правового за умови не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним ( ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначаючи у спірних правовідносинах публічно-правовий характер, та , відповідно, вирішуючи питання щодо можливості їх вирішення в порядку адміністративного судочинства, необхідно з' ясувати наявність підпорядкованості одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій, зокрема, можливість застосування однією зі сторін імперативного методу регулювання питань, що відноситься до предмету адміністративного позову.

Так, у відносинах щодо вирішення питання про розпорядження конкретною земельною ділянкою з усіма іншими суб`єктами, окрім особи, в інтересах якої орган місцевого самоврядування реалізує владну управлінську функцію з передачі в оренду відповідної земельної ділянки, Одеська міська рада виступає рівноправним учасником цивільних правовідносин, тобто, у таких правовідносинах відсутній публічно-правовий зміст.

Таким чином, оскарження в порядку адміністративного судочинства зазначених рішень будь-якими іншими особами, які вважають свої права порушеними прийняттям оскаржуваних рішень, вбачається неможливим з підстав невідповідності взаємовідносин такої сторони з Одеською міською радою ознакам публічно-правового спору, а отже - його віднесення до публічного права.

Предметом спору у даній справі є рішення Одеської міської ради від 16.04.2008 року № 2765-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання управлінню державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області в оренду земельної ділянки, площею 0,6332 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для проектування та будівництва 5-секційного 24-поверхового жилого будинку з вбудовано-прибудованими: поліклінікою, торговельним центром і підземним паркінгом».

На підставі зазначеного рішення у третьої особи виникло цивільне право - право оренди земельної ділянки, а відтак правовідносини, які склалися між сторонами, не є публічно-правовим спором і не підпадають під визначення справи адміністративної юрисдикції.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правовідносини, які склалися між сторонами, не є публічно-правовим спором і не підпадають під визначення справи адміністративної юрисдикції і компетенція адмінстративних судів на цей спір не поширюються, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу влади, а направлені на захист цивільного права на земельну ділянку.

Позивач зазначає, що ГО «Автостоянка-Київська-13» має право на захист права на оренду спірної земельної ділянки нарівні із правом власності на земельну ділянку відповідно до закону.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на статті 770, 777 Цивільного кодексу України, статті 93, 95 Земельного кодексу України, статті 27, 33 Закону України «Про оренду землі», положення яких стосуються питань: правонаступництва у разі зміни власника речі; переважних прав наймача; права оренди земельної ділянки та захисту такого права; порядку поновлення договору оренди землі - тобто регламентують питання реалізації певних цивільних прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 522/18500/13-а суд касаційної інстанції дійшов висновку, що «у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Таким чином, якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

У справі яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу, порушеного, на його думку, Одеською міською радою шляхом прийняття рішень щодо відведення та передачі у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків третім особам у справі.

Суд встановив, що установив, що третя особа ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, виділену рішенням Одеської міської ради від 28.01.2005 року № 5717-IV.

Тобто у третьої особи є речове право на земельну ділянку, рішення щодо якої прийняла Одеська міська рада".

Таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 569/23686/13-а, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цієї позиції.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зазначена категорія справ не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі № 815/6945/16, від 17.07.2018 року у справі № 0811/3990/12, від 16.05.2018 року у справі № 911/4111/16, від 21.03.2018 року у справі № 184/2470/13, від 30.05.2018 року у справі № 523/16876/14-а дійшла висновку, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, відповідно до висновків Великої Палати ВС, є суть (зміст та характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин та стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права або інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкту владних повноважень

Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені або можуть бути спричинені рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З огляду на те, що спір по даній справі не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне провадження у справі закрити.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2012 року накладено заборону Управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області вчиняти будь-яки дії стосовно земельної ділянки площею 0.4849 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 157 КАС України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

З огляду на те, що провадження у справі закрито суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.6 ст. 157 КАС України, к випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 20, 238 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження по справі за позовом громадської організації «Автостоянка-Київська-13» до Одеської міської ради, треті особи : Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, про визнання протиправним та скасування рішення,- закрити.

Скасувати заборону Управлінню Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області вчиняти будь-яки дії стосовно земельної ділянки площею 0.4849 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, накладену ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2012 року.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду виготовлено 01.04.2019 року.

Суддя Р.Д. Абухін

29.03.2019