Справа № 1540/4636/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4636/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

адвоката апелянта - Піскунової О.М.;

представника відповідача - Погожого Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Піскунової Оксани Миколаївни, що діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні та про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткій зміст позовних вимог.

У вересні 2018 року адвокат Піскунова О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 19.05.2017 року № 328752 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україні, виданого громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати поновити громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні, шляхом видачі нової посвідки.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, адвокат зазначила про чисельні процедурні порушення, які були допущені суб'єктом владних повноважень при прийнятті спірного рішення. Це, зокрема, неповідомлення позивача про його прийняття, не забезпечення перекладу такого рішення на рідну мову, що є порушенням п.23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. за №1983 (далі - Порядок №1983)

До того ж, адвокат звертала увагу суду на те, що позивач на законних підставах отримав дозвіл на імміграцію в Україну і на момент скасування міграційною службою відповідного рішення, не було встановлено подання, з боку ОСОБА_3, свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Також адвокат підкреслила, що спірне рішення не відповідає критерію необхідності в демократичному суспільстві, адже скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що суб'єкт владних повноважень діяв відповідно до вимог ст..19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, на думку суду першої інстанції, ОСОБА_3 отримав дозвіл на імміграцію, за підставами того, що його рідний брат ОСОБА_3 був громадянином України.

Водночас є встановленим факт про скасування рішення про набуття громадянства ОСОБА_3 за підставами того, що це відбулося шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, тобто на підставі ст. 21 Закону України "Про громадянство України".

Оскільки підстави для отримання позивачем дозволу на імміграцію виявились незаконними, останній, згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", підлягає скасуванню.

Суд не погодився з позицією представника позивача щодо порушення процедури, визначеної Порядком №1983, при прийнятті спірного рішення та зазначив, що присутність іноземця для розгляду питання про скасування його дозволу на імміграцію потрібна лише у випадку якщо це відбувається за поданням органу внутрішні їх справ або іншого органу виконавчої влади. На думку суду першої інстанції, Порядок №1983 не встановлює певну процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію у разі виявлення такої підстави органом, який уповноважений його надати.

Також, на підтримку своєї позиції суд першої інстанції послався на правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 820/2874/16.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

Адвокат Піскунова О.М., оскаржуючи ухвалене судове рішення, зазначає про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, про неправильне застосування норм матеріального права та про порушення норм процесуального права.

Зазначаючи про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, представник апелянта наголошує на тому, що висновки суду про обґрунтованість рішення суб'єкта владних повноважень, побудовані лише на листі адресованому на адресу ГУ ДМС України в Одеській області від імені УДМС України в Херсонській області про скасування ОСОБА_3 рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ст. 21 Закону України "Про громадянство України".

На думку адвоката, існування рішення про скасування ОСОБА_3 набуття громадянства України викликає сумніви, адже паспорт у нього не вилучений, він продовжує їм користуватися, укладати на його підставі угоди і навіть не повідомлений про те, що його паспорт визнаний недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Також, апелянт звертає увагу на те, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, орган міграційної служби проводив перевірку та не виявив підстав, які б перешкоджали прийняттю відповідного рішення.

Позаяк її довіритель не порушував жодних вимог ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію, не можна покладати на нього повну відповідальність за помилку, допущену органом державної влади або за виявлені факти зловживання посадовою особою своїми повноваженнями.

Доводами апелянта є також те, що ОСОБА_3, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є громадянкою України, інвалідом дитинства, тому вимушений виїзд позивача з території України може позбавити дитину батьківської турботи, що є порушенням ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України 27. 02.1991 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області наполягає на тому, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять у собі підстав вважати рішення неправосудним.

Представник апелянта у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник ГУ ДМС України в Одеській області в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

28.09.2010 року ОСОБА_3, громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам, звернувся із заявою до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки його рідний брат ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 набув громадянство України за територіальним походженням. До заяви було надано: копію паспорта позивача, переклад паспорта, копія свідоцтва про народження, довідки з Посольства, копія свідоцтва про народження брата, копія паспорта брата громадянина України, медичні довідки, довідки з місця проживання в Україні, фото, квитанції.

Згідно посвідченої приватним нотаріусом заяви, ОСОБА_4 надав згоду на імміграцію та взяв на себе всі витрати по забезпеченню перебування на території України, громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3.

Згідно посвідченої приватним нотаріусом заяви, Чионг Суан Бінь надав згоду на постановку на реєстраційний облік громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, на належну йому частину житлової площі квартири АДРЕСА_1, у зв'язку із проживанням у вказаній квартирі та на отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні, а також заявив про те, що ОСОБА_3 знаходиться на його утриманні.

Згідно висновку, затвердженого 10.11.2010 року, про розгляд заяви гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, визнано перебування позивача на території України законним та зазначено надати дозвіл на імміграцію в Україну гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 згідно з п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, що є повнорідним братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадянина України.

10.11.2010 року позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну та його було документовано посвідкою НОМЕР_2 на постійне проживання, дійсна - безстроково.

Вивченням особистої справи позивача про надання йому дозволу імміграцію в Україну (а.с.59-128), встановлено, що існує рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 23.07.2008 року, яким був встановлений факт, що його рідний брат ОСОБА_4 проживав на території України з 24.08.1991 року.

За змістом вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_4 разом з батьками в 1990 році за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР «Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР» від 02 квітня 1981 року прибув в Україну (а.с.105). Також, із судового рішення слідує, що батьки ОСОБА_4 після закінчення дії Міжурядової угоди залишились проживати в Україні, а саме: в м. Херсоні.

Отже, наведеним судовим рішенням пояснюється обставини набуття ОСОБА_3 Вінем громадянства України за територіальним походженням.

Відомостей про те, що вказане рішення скасовано і факти, які в ньому містяться є недостовірними в матеріалах справи відсутні.

03.03.2017 р. на адресу управління ДМС України в Одеській області надійшов лист від заступника начальника управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Херсонський області щодо перевірки законності документування посвідкою на постійне проживання в Україні ОСОБА_3.

На підставі цього, 21.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області звернулося із запитом № 5/3-2999 до начальника УДМС в Херсонській області щодо підтвердження або спростування факту документування паспортом громадянина України ОСОБА_4 та вказати підстави видачі.

31.03.2017 року листом № 1/3-7461 УДМС України в Херсонській області повідомило відповідача, що 30.11.2015 року скасовано рішення про набуття ОСОБА_3 Вінем громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ст. 21 Закону України "Про громадянство України". Паспорт громадянина України серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_4 18.09.2008 року Дніпровським РВ УМВС України в Херсонській області визнаний недійним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Суд апеляційної інстанції витребував від ГУ ДМС України в Одеській області зазначене рішення, але вказана вимога суду суб'єктом владних повноважень не була виконана.

19.05.2017 року начальником ГУ ДМС України в Одеській області затверджений висновок висновок та прийнято рішення № 328752 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Відомостей про отримання позивачем даного рішення, матеріали справи не містять.

Є такими, що не заперечуються сторонами відомості, що у позивача є донька 2015 року народження, яка є громадянкою України. Дана дитина страждає вродженим пороком серця та має право на одержання державної соціальної допомоги на дитину - інваліда з дитинства до 18 років.

Адвокатом позивача у судове засідання суду апеляційної інстанції на підтвердження того, що рішення про набуття ОСОБА_4 громадянства України не скасовано, надана нотаріально посвідчена його фотокопія паспорту громадянина України від 27.03.2019 р., а також від цієї ж дати, копія нотаріальної довіреності, яка була надана останнім на вчинення правочину.

Як пояснила адвокат, рідний брат її довірителя ОСОБА_4 не обізнаний про те, що 30.11.2015 року скасовано рішення про набуття ним громадянства України за територіальним походженням. Протягом 4 років, після прийняття такого рішення, він продовжує користуватися паспортом громадянина України, будь яких спроб з боку органів міграційної служби щодо вилучення паспортного документа та його знищення не було.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція апеляційного суду.

Частина 2 статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлює, що іноземець це - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а посвідка на постійне проживання це - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Закон України "Про імміграцію" у статті 1 унормовує, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрантом є - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема таку квоту можуть отримати особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Вищенаведене вказує, що на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну були наявні законодавчі підстави для видачі такого дозволу.

Стаття 12 вказаного Закону передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Системно - логічний аналіз зазначеної норми свідчить, що вона може бути застосована до іноземця тільки у випадку якщо останній для отримання дозволу на імміграцію, свідомо надав неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Втім, фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання такої посвідки недійсною.

Водночас ГУ ДМС України в Одеській області ГУ ДМС України в Одеській області доказів про те, що повнорідний брат позивача ОСОБА_4 незаконно набув громадянство України на час надання ОСОБА_3 дозволу на імміграцію не представило.

Втім, в матеріалах справи є підтвердження належності ОСОБА_4 до громадянства України і дане підтвердження було надано Іванівським РВ ГУ ДМС України на запит ГУ ДМС України в Одеській області від 14.10.2013 р. (а.с.96-97).

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про імміграцію" покладено обов'язок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надіслати копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучити у неї посвідку на постійне проживання.

Пункти 21-24 Порядку №1983 встановлюють процедуру скасування дозволу на імміграцію та свідчать про наступне.

Дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Суд першої інстанції, спростовуючи доводи позивача про порушення процедури позбавлення його дозволу на імміграцію, яка передбачену п. 23 Порядку №1983, зазначив, що питання про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну було порушено органом, який уповноважений його видавати, а тому відповідач не повинен був розглядати дане питання за присутності позивача. При цьому, суд послався на висновки наведені у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 820/2874/16.

На думку колегії суддів, такий висновок суду побудований на неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, адже ініціатором перевірки законності документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_3 було територіальне управління юстиції.

У даному випадку даний орган повинен був подати обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, а органи державної міграційної служби повинні вивчити у місячний термін вказане подання, запитати у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запросити для надання пояснень ОСОБА_3.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суб'єкта владних повноважень надати право іноземцю, зокрема, право бути вислуханим під час проведення процедури, що передує прийняттю рішення, яке може призвести до негативних наслідків.

Такими наслідками, відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Верховний Суд, вирішуючи аналогічну правову ситуацію, у своєму рішенні від 18.04.2018 р. у справі №820/2262/17 застосував, прийняту Комісаром Ради Європи з прав людини рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в'їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення від 19 вересня 2001 року.

Пункт 11 даної рекомендації містить такий пункт: "у випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці".

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч.5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд вважає, що відповідач, приймаючи спірне рішення не дотримався одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Слушним буде також зауважити, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності у адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

Аналіз змісту ч.2 ст. 77 КАС України дозволяє стверджувати, що в цій нормі закріплена презумпція вини суб'єкта владних повноважень і це зроблено, на думку суду апеляційної інстанції для того, щоб позначити різні положення перед судом суб'єкта владних повноважень і адміністративно підвладної особи позивача.

Слід зазначити, що пасивна позиція суб'єкта владних повноважень може бути виражена в утриманні або в ухиленні від надання важливих доказів, що створює для адміністративно підвладного суб'єкта труднощі у об'єктивному та повному розумінні ним кола спірних правових відносин у формуванні доказової бази та юридичної кваліфікації публічного правопорушення, в якому його звинувачує суб'єкт владних повноважень.

Як зазначалося, в матеріалах справи відсутні докази, які б довели правомірність, прийнятого ГУ ДМС України в Одеській області рішення.

Суд апеляційної інстанції, використовуючи принцип офіційного з'ясування обставин справи намагався отримати докази для правильної кваліфікації спірних правовідносин, але такі вимоги були проігноровані суб'єктом, який наполягав на законності прийнятого ним рішення.

Частина 5 ст. 77 КАС України надає право суду вирішити справу на підставі наявних доказів, якщо учасник справи без поважних причин їх не надасть на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається.

Окрім цього, слід звернути увагу на те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

З урахуванням наведених положень законодавець у ч. 3 ст. 245 КАС України, передбачив, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Досліджуючи необхідність втручання в дискреційні повноваження, колегія суддів зауважує наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

З огляду на те, що даним судовим розглядом встановлена неправомірність оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів вважає необхідним зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні, шляхом видачі нової посвідки.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, відповідно до ст. 317 КАС України, є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Саме зазначені порушення допущені судом першої інстанції, у зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Піскунової Оксани Миколаївни, що діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на еміграцію в Україні та про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.05.2017 року № 328752 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україні, громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні, шляхом видачі нової посвідки.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код за ) 3524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири) гривень на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 02.04.2019 року.