Справа № 1940/1981/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/742/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Управління соціальної політики Тернопільської міської ради та Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року, ухвалену суддею Осташ А.В. у м.Тернопіль о 12:00, повний текст якого складений 10 грудня 2018 року, у справі № 1940/1981/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною, зобов"язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

02 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, яким скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, яка була видана ОСОБА_1; визнати протиправним та скасувати рішення комісії з вирішення питань про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, оформлене протоколом №4 від 09.02.2017, в частині припинення виплати ОСОБА_1 соціальних виплат з 07.02.2017; визнати протиправною бездіяльність Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 01.01.2018, та зобов'язати Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком, провівши виплату виниклої заборгованості, починаючи з 01 січня 2018 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, яким скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, яка була видана ОСОБА_1.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії з вирішення питань про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконачого комітету Тернопільської міської ради, яке оформлене протоколом №4 від 09.02.2017, в частині припинення виплати ОСОБА_1 соціальних виплат з 07.02.2017.

Визнано протиправними дії Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.01.2018. Зобов'язано Тернопільське об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, провівши виплату виниклої заборгованості, починаючи з 01.01.2018.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області в користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн та судовий збір в сумі 704,80 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн та судовий збір в сумі 704,80 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн та судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення мотивоване тим, що встановлення лише самої інформації про те, що позивач була відсутня понад 60 днів за місцем проживання не може слугувати підставою для автоматичного прийняття рішення про скасування дії довідки якщо при цьому відсутні обгрунтовані дані, по позивач повернулась саме до покинутого попереднього місця постійного проживання. Враховуючи протиправність оскаржуваного рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017, прийняте на його підставі оскаржуване рішення комісії №4 від 09.02.2017 також не відповідає вимогам щодо його законності та обгрунтованості, є протиправним та підлягає скасуванню, а порушене право позивача на отримання пенсії підлягає захисту шляхом зобов»язання пенсійного органу поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком, провівши виплату виниклої заборгованості, починаючи з 01 січня 2018 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради та Виконавчий комітет Тернопільської міської ради оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що судом не враховано невиконання покладених на позивачем п.1, п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» обов»язку, а також наявність отриманої інформації від Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації від 06.01.2017 №0.64-712/0/15-17, згідно якої ОСОБА_1 30.07.2016 о 20 год. 34 хв. виїхала за межі території України та станом на 06.01.2017 до України не повернулась, що свідчить про відсутність за місцем фактичного проживання понад 60 днів та вказує на правомірність скасування Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, виданої ОСОБА_1 Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині визнання протиправним та скасування рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 07.02.2017 №2 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу дану про внутрішньо переміщених осіб, яким скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, яка була видана ОСОБА_1, та в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної політики Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн та судового збору в сумі 704,80 грн, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що після скасування позивачу довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, Управлінням було внесено на розгляд Комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про припинення ОСОБА_1 соціальних виплат.

У зв»язку із скасуванням дії Довідки та на підставі інформації Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації від 06 січня 2017 року №0.64-712/0/15-17, 09 лютого 2017 року Комісією згідно протоколу №4 було прийнято рішення про припинення ОСОБА_1 соціальних виплат з 07 лютого 2017 року відповідно до пп.4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині визнання протиправним та скасування рішення Комісії з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, оформлене протоколом №4 від 09 лютого 2017 року, яким припинено виплату ОСОБА_1 соціальних виплат з 07 лютого 2017 року, та в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Тернопільської міської ради в користь ОСОБА_1 судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн та судового збору в сумі 704,80 грн, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржників, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити, з наступних підстав.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

З аналізу зазначеної норми слідує, що статус внутрішньо переміщеної особи підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст.7 цього Закону з метою забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №637), встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року (надалі Постанова № 509).

Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Відповідно до пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 1 жовтня 2014 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №352 від 08 червня 2016 року) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону № 1706-VII.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутріщшньо переміщених осіб» визначено обовязки внутрішньо переміщених осіб, зокрема, повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду.

Відповідно до п.7-1 Порядку №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб. Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці. Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Таким чином, з системного аналізу наведених норм слідує, що невиконання обовязку внутрішньо переміщеною особою щодо повідомлення про її повернення до покинутого місця постійного проживання в силу приписів п.3 ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, із листопада 2009 року проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2, у 2015 році переїхала на постійне місце в проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується відміткою від 11 вересня 2015 року про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянина України НЮ 367489, виданому Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області 10 вересня 2015 року (т.1 а.с. 11).

В зв'язку із зміною місця проживання позивача та переїздом з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, на постійне місце проживання в м.Тернопіль її взято на облік як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 № НОМЕР_1 та внесені відомості в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб (т.1 а.с. 13).

За попереднім місцем проживання територіальним управлінням Пенсійного фонду України позивачу призначено пенсію за віком та видано пенсійне посвідчення № від 12.03.2010 (т.1 а.с. 10).

З 14 вересня 2015 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Тернополі та з 01 липня 2014 року позивачу відновлено виплату пенсії згідно електронного варіанту пенсійної справи.

Соціальним інспектором Управління було складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, в якому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває за межами України (т.1 а.с. 53).

Згідно з витягом з Протоколу №16 від 20.10.2016 Комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення про призупинення позивачу виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до пп.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного провадження (відсутність за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення соціальних виплат) (т.1 а.с.54).

Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради прийнято рішення №2 від 07.02.2017 №292/13.6 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу переміщених осіб. Підставою для скасування дії довідки зазначено: тривала відсутність ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання понад 60 днів, згідно з п.1 ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (т.1 а.с. 20).

Комісією з вирішення питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради 09 лютого 2017 року згідно з протоколом №4 було прийнято рішення про припинення позивачу всіх соціальних виплат з 07 лютого 2017 року відповідно до пп.4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМ України від 08.06.2016 №365 (т.1 а.с. 21).

Починаючи із січня 2018 року виплату пенсії позивачу було припинено.

На звернення позивача до пенсійного органу щодо виплати пенсії, Тернопільським об»єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області листом №269/Ц-11 від 06.07.2018 повідомлено про припинення виплати пенсії з 01 січня 2018 року та роз»яснено порядок повторного призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі в разі їх припинення відповідно до пп.4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.06.2016 №365.

Позивач, вважаючи дії та рішення відповідачів протиправними, звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Так, абз. 7 ч.1 ст. 12 Закону № 1706-VII передбачено, що рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Згідно з абз.8 ч.1 ст. 12 Закону № 1706-УІ1 у разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що рішення про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання лише при умові, якщо така інформація дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутою місця постійного проживання.

Тобто, отримання структурним підрозділом з питань соціального захисту населення лише самої інформації про те, що внутрішньо переміщена особа була відсутня понад 60 днів за місцем проживання не може слугувати підставою для автоматичного прийняття рішення про скасування дії довідки, якщо при цьому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій та бездіяльності субєкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що підставою для прийняття Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради рішення № 2 від 07.02.2017 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, виданої ОСОБА_1, та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб слугувала тривала відсутність (понад 60 днів) особи за місцем її фактичного проживання згідно абз. 8 п.1 ст. 12 Закону № 1706-VII.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем - Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийняття рішення № 2 від 07.02.2017 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, виданої ОСОБА_1

Водночас матеріали справи не містять доказів, що позивач поверталась до свого попереднього місця проживання чи здійснювала виїзд чи до будь-яких інших населених пунктів на тимчасово окупованій території України та до районів проведення антитерористичної операції, в т.ч. до м.Жданівка Донецької області.

Натомість, судом першої інстанції встановлено, що постійне та зареєстроване місце проживання у м. Тернополі позивач залишала тимчасово лише для відвідування країн Європейського Союзу.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача про скасування рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017, яким скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, виданої ОСОБА_1

Разом з тим, Комісією з вирішення питань про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Тернопільської міської ради прийнято рішення, оформлене протоколом № 4 від 09.02.2017, яким відповідно до пп.4 п.12 Порядку позивачу припинено виплату соціальних виплат з 07 лютого 2017 року.

Відповідно до пп.4 п. 12 Порядку, соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 Закону № 1706-VII.

Тобто, рішення комісії №4 від 09.02.2017 про припинення виплати позивачу соціальних виплат з 07 лютого 2017 року прийняте на підставі протиправного рішення Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017 про скасування довідки внутрішньо переміщеній особі, відтак таке також підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій Тернопільського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії за віком з 01 січня 2018 року протиправними та зобов»язання поновити нарахування та виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість, колегія зазначає наступне.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Водночас з листа Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 06.07.2018 № 269/ц-11 слідує, що припинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2018 пов»язане із прийняттям оскаржуваного рішення комісії, оформленого протоколом № 4 від 09.02.2017, про припинення виплати позивачу соціальних виплат з 07.02.2017, яке, відповідно, прийняте на підставі Управління соціальної політики Тернопільської міської ради №2 від 07.02.2017, яким скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.09.2015 №, виданої ОСОБА_1 у зв"язку з тривалою відсутністю (понад 60 днів) особи за місцем її фактичного проживання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічна правова позиція також була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року за результатами апеляційного перегляду зразкової справи №805/402/18, а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відтак, враховуючи протиправність дій пенсійного органу, що порушують право позивача на отримання пенсії, колегія суддів приходить до висновку, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання відповідача Тернопільське об»єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком та провести виплату виниклої заборгованості, починаючи з 01 січня 2018 року з часу припинення виплати пенсії.

Таким чином, заявлені ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною, зобов"язання до вчинення дій є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, п.1 ч.3 ст. 132 КАС України).

Відповідно до частини 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов до висновку, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 3000,00 грн пов"язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, співмірним виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб"єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

З матеріалів справи слідує, що клопотання про прийняття заяви про понесені позивачем судові витрати на правову допомогу та доказів представником позивача заявлено 25 жовтня 2018 року (т.1 а.с.79-86).

На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 31.07.2018, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_3 об»єднанням «Сила права», та Додаток №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.07.2018 від 07.09.2018, за умовами якого за одну годину представництва в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо Клієнт сплачує ОСОБА_3 об"єднанню гонорар в розмірі 600 грн; загальний розмір гонорару залежить від кількості затрачених адвокатом ОСОБА_3 об»єднання годин по даній справі та не може бути меншим 3000 грн.

Згідно з Актом №1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги від 31.07.2018 клієнтом отримано обсяг правової допомоги: попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору 1 год, вартість послуг- 600 грн; складання адвокатських запитів, збір доказів 1 год, вартість послуг 600 грн; формування правової позиції та підготовка позовної заяви 3 год, вартість послуг - 1800 грн.

Згідно з квитанцією №8 від 07.09.2018 позивачем здійснено оплату за надану ОСОБА_3 об"єднання «Сила права» правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Аналізуючи наведені правові норми та доводи заяви представника позивача, колегія суддів приходить до висновку про підтвердження позивачем здійснених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі.

Натомість, відповідачами не спростовано розміру заявлених представником позивача у заяві вимог щодо витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката.

Таким чином, оскільки документально підтвердженими судовими витратами позивача є витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн та сплачений судовий збір в сумі 2114,40 грн, вказані витрати пов'язані з розглядом справи, розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про стягнення судових витрат на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб»єктів владних повноважень, що виступали відповідачами у справі, рівними частинами.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючисьстаттями 139, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судосинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління соціальної політики Тернопільської міської ради та Виконавчого комітету Тернопільської міської ради залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року у справі №1940/1981/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_2
ОСОБА_5
Постанова складена в повному обсязі 29.03.2019.