Справа № 440/134/19
Суддя: Л.О. Єресько
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/134/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Єресько Л.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Фрідманн Н.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - Руль М.І.,

представника відповідача - Мотірної Н.В.,

представника третьої особи - Харченко О.М.,

перекладача - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовною заявою громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2019 року законний представник головний спеціаліст служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач) , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, де просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.12.2018 № 451-18;

- зобов'язати повторно розглянути заяву, подану законним представником ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем винесено рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке на думку законного представника є хибним, необґрунтованим та таким, що прийнято без належного вивчення матеріалів по справі позивача та ситуації по його країні походження. Крім того, в позовній заяві зазначено, що під час співбесід, що проводилися із позивачем, відповідачем залучався перекладач на англійську мову, якою позивач не досить добре володіє, а тому законний представник не впевнена у тому чи правильно позивач розумів переклад питань, які йому ставилися представником УДМС, а оскільки залучений перекладач не був професійним перекладачем, то законний представник також не переконана і тому чи вірно перекладалися надані позивачем відповіді на українську мову.

Згідно ч. 1 ст. 56 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність захищають у суді їхні законні представники, зокрема, опікуни чи інші особи, визначені законом.

За змістом ч. 1 ст. 53 цього ж Кодексу у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, державні органи, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до адміністративного суду із позовними заявами в інтересах інших осіб і брати участь у цих справах із обов'язковим наданням документів та інших доказів, які підтверджують наявність визначених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

На підтвердження права звертатися до суду в інтересах громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ОСОБА_7 додано до позову рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 15.08.2018 № 203 про призначення її як головного спеціаліста служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради законним представником неповнолітньої дитини, розлученої із сім'єю, що не є громадянином України - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

На підтвердження місцезнаходження ОСОБА_1 законним представником до позову додано довідку Комунального закладу "Центр соціально-психологічної реабілітації дітей" Полтавської обласної ради (м. Полтава, вул. Халтуріна, 5) від 05.10.2018 № 189, за змістом якої названа особа перебуває у цьому центрі з 11.09.2018 (а.с. 14).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/134/19, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання на 27.02.2019 на 11.00 год.

27.02.2019 через канцелярію суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від Державної міграційної служби України, яким відповідач просив відмовити в задоволенні даного позову, оскільки на основі всебічного вивчення наданих громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 матеріалів, співбесід по уточненню суперечливо викладених ним фактів та аналізу ситуації в країні походження зроблено висновок, що побоювання останнього у разі повернення до Бангладеш, є такими, що не підпадають під перелік підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 118-131).

Третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області не скористалася своїм правом надати письмові пояснення стосовно позову, разом з тим на виконання вимог ухвали суду від 11.02.2019 цією особою надані витребовувані судом документи, а саме копія справи № 2018 PL 0007 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30-117).

В підготовчому судовому засіданні 27.02.2019 законний представник головний спеціаліст служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради ОСОБА_7 повідомила суд про те, що рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 26.02.2019 № 37 вона була звільнена від повноважень законного представника неповнолітньої дитини, розлученої із сім'єю, що не є громадянином України - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 137). За її поясненнями дані повноваження були з неї зняті на підставі висновку за результатами обстеження для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту, від 19.02.2019, у відповідності до якого комісією Департаменту охорони здоров'я Полтавської обласної державної адміністрації визначено фізіологічну оцінку віку ОСОБА_1 - 19 років (можлива похибка 1 рік) (а.с. 138). Тобто за медичним обстеженням виявилося, що особа позивача є повнолітньою.

Отже, ОСОБА_7, яка звернулася до суду із цим позовом, була звільнена від повноважень законного представника та втратила право представляти інтереси громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, який за висновком медичного обстеження виявився повнолітнім, а відтак має адміністративну процесуальну дієздатність.

Частиною третьою статті 54 КАС України встановлено, якщо фізична особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність і в інтересах якої подано позовну заяву, не підтримує заявлені позовні вимоги, суд залишає позовну заяву без розгляду.

В підготовчому судовому засіданні 27.02.2019 суду не надалося можливим з'ясувати у громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 чи підтримуватиме він позовну заяву, подану в його інтересах законним представником ОСОБА_7, оскільки він зовсім не розуміє української мови.

Інтереси громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в підготовчому засіданні також представляла адвокат Руль М.І. за дорученням Другого полтавського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с. 22-23).

Адвокат повідомила суду, що також має труднощі у спілкуванні з ОСОБА_1, оскільки спільною мовою, на якій вони можуть розуміти один одного, є англійська мова, однак вона не володіє цією мовою в обсязі необхідному для достатнього розуміння довірителя з метою належного представництва його інтересів в суді.

Приймаючи до уваги, що єдиною мовою, якою за повідомленням ОСОБА_1 він вільно володіє, є його рідна мова - бенгальська, то адвокат клопотав у суду призначити у даній справі перекладача.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду призначено у справі № 440/134/19 перекладача з бенгальської мови та відкладено підготовче засідання у справі на 22.03.2019 на 10:00.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 постановлено провести судове засідання, призначене на 10:00 год. 22.03.2019, у справі № 440/134/19 за участю ОСОБА_9 як перекладача в режимі відеоконференції, доручивши Одеському окружному адміністративному суду забезпечити проведення відеоконференції за участю ОСОБА_9.

В підготовчому засіданні 22.03.2019 в режимі відеоконференції взяв участь ОСОБА_9 у якості перекладача з бенгальської мови, якому судом відповідно до статті 200 КАС України роз'яснено права та обов'язки, попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправильний переклад і за відмову беж поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, а також приведено до присяги. Підписані текст присяги та розписка про попередження про кримінальну відповідальність ОСОБА_9 приєднано до справи.

В даному підготовчому засіданні громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 позовну заяву, подану законним представником ОСОБА_7 в його інтересах, було підтримано в повному обсязі, про що він поставав свій підпис під позовною заявою, у зв'язку з чим останній набув прав та обов'язків сторони в адміністративному процесі - позивача, які йому були роз'ясненні судом за допомогою перекладача.

Ухвалою суду від 22.03.2019 закрито підготовче провадження у справі № 440/134/19 та за наявності письмової згоди всіх учасників справи призначено дану справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання у порядку, визначеному ч. 7 ст. 181 КАС України.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Державної міграційної служби України в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Представник третьої особи - Управління ДМС України в Полтавській області в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши вступні слова позивача та представника позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши наявні у справі письмові докази, судом встановлено такі обставини.

15.08.2018 посадовими особами УДМС в Полтавській області складено акт виявлення розлученої із сім'єю дитини, яка не є громадянином України (а.с. 40).

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671).

Дитина, розлучена із сім'єю, - особа віком до вісімнадцяти років, яка прибуває чи прибула на територію України без супроводу батьків чи одного з них, діда чи баби, повнолітніх брата чи сестри, опікуна чи піклувальника, призначених відповідно до законодавства країни походження, або інших повнолітніх осіб, які до прибуття в Україну добровільно чи в силу звичаю країни походження взяли на себе відповідальність за виховання дитини (п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 3671).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 15.08.2018 № 203 (а.с. 16) у зв'язку із вищевикладеним призначено ОСОБА_7, головного спеціаліста служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, законним представником неповнолітньої дитини, розлученої із сім'єю, що не є громадянином України - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Позивача як неповнолітню дитину було розміщено у Комунальному закладі "Центр соціально-психологічної реабілітації дітей" Полтавської обласної ради (м. Полтава, вул. Халтуріна, 5) (а.с. 14).

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно ч. 7 ст. 7 Закону № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

31.08.2018 через Управління ДМС України в Полтавській області звернулася ОСОБА_7 в якості законного представника громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 із заявою про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 7 (а.с. 33).

У даній заяві законним представником указано причини, з яких просить надати статус біженця ОСОБА_1, викладені від імені останнього, а саме: "...я народився в бідній сім'ї, батько був політичним діячем партії BNP, яка була проти політичної партії Awamilig. Партія Awamilig вчинила напад на BNP та людей, які підтримували партію BNP, двоє людей було вбито, а мій батько ОСОБА_10, був тяжко поранений.... Я боюся, що мене вб'ють люди, які підтримують партію Awamilig, так як вони вбили двох людей, які були такого віку як і я. Батьки, побоюючись, що мене також можуть вбити, відправили мене з країни...".

Заява була зареєстрована та прийнята до розгляду 31.08.2018 (а.с. 33, зворот).

Особисті дані встановлені зі слів заявника, оскільки оригіналів ані свідоцтва про народження, а ні паспорта чи іншого документа останнім надано не було. ОСОБА_1 мав при собі лише незасвідчені ксерокопії свідоцтва про народження та паспорта, оригінали документів відсутні, оскільки за його твердженням вилучені невстановленими особами - посередниками, які допомагали виїхати до європейської країни.

У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім'я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.8 ст. 7 Закону № 3671).

До заяви законним представником додано лише ксерокопію першої сторінки паспортного документа ОСОБА_1 (а.с. 47, зворот).

На заяві завідувачем сектору ПШЗ та СІ УДМВС України в Полтавській області Харченко О.М. відмічено, що анкетні дані зазначені зі слів заявника через відсутність документу, що посвідчує особу (а.с. 33, зворот).

У разі відсутності у заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, для встановлення особи заявника центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з відповідними органами Служби безпеки України згідно із законодавством проводиться ідентифікація особи (ч. 7 ст. 9 Закону № 3671).

Управлінням ДМС в Полтавській області скеровано до Управління СБУ в Полтавській області направлення на ідентифікацію громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, до якого додано копію дактилоскопії (а.с. 44, зворот).

За результатами розгляду наявних матеріалів Управлінням СБУ в Полтавській області надано відповідь від 29.10.2018 № 66/2/7-10851, що стосовно зазначеної особи інформацією в межах компетенції СБУ не володіє (а.с. 45, зворот).

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» у разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Згідно з наказом Управління ДМС в Полтавській області від 31.08.2018 № 173 «Про оформлення документів для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 43) ОСОБА_1 документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 0001833 (дата видачі 31.08.2018 дійсна до 28.02.2019 (а.с. 61), термін дії продовжено до 02 травня 2019 року (а.с.184).

На виконання вимог п. 9 ст. 9 Закону № 3671 позивач пройшов медичний огляд (а.с. 104).

Статтею 9 Закону № 3671 визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Наказом Управління ДМС в Полтавській області від 30.10.2018 № 214 продовжено строк розгляду заява про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 30.11.2018 (а.с. 67, зворот).

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Уповноваженими особами Управління ДМС в Полтавській області ознайомлено законного представника заявника під його власний підпис з порядком прийняття рішення за його заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-42).

Співбесіда із заявником проводилася за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 означеного Закону під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб.

За змістом пояснень представника відповідача та третьої особи, оскільки заявник не скористався правом залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб, а також враховуючи відсутність у м. Полтаві перекладачів з бенгальської мови, а позивач повідомив, що він вільно читає та спілкується англійською, про що зазначено і в реєстраційному листку у справі № 2018PL0007 (а.с. 37, зворот), то управлінням було забезпечено перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися, а саме з англійської (а.с. 50-51).

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 3671 під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дитини, розлученої із сім'єю, співбесіда проводиться з її законним представником та такою дитиною, якщо вік та рівень розвитку дитини є достатніми для проведення такої співбесіди.

Співбесіда з дитиною, розлученою із сім'єю, проводиться в присутності її законного представника, який подав від імені дитини заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також психолога і педагога.

Згідно матеріалів справи № 2018PL0007 під час співбесіди з ОСОБА_1 були присутні законний представник ОСОБА_7, психолог, педагог ОСОБА_8 (за довіреністю Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради від 17.01.2018 № 15 - а.с. 55).

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дитини, розлученої із сім'єю, участь адвоката є обов'язковою. Призначення адвоката для надання правової допомоги такій дитині здійснюється в установленому порядку (ч. 4 ст. 9 Закону № 3671).

В ході розгляду заяви законного представника ОСОБА_1 був залучений адвокат (а.с. 57, 58, 111).

За результатами співбесід Управлінням ДМС в Полтавській області складено протоколи співбесід від 24.09.2018 № 1 (а.с. 63-66) та від 26.11.2018 № 2 (а.с. 105-106).

За змістом даних протоколів ОСОБА_1 особисто повідомив, що народився у м. Сілет (Бангладеш), де проживав разом із своєю сім'єю (батько, мати та два молодших брати), є громадянином Народної Республіки Бангладеш, за національністю бангладешець, мова - бенгальська, вільно читає та спілкується - англійська, віросповідання мусульманин. У м. Сілет (Бангладеш) (з його слів) у 2018 році він здобув середню освіту. Оскільки він дуже добре навчався у школі його батьки мріяли про його подальше навчання за кордоном.

Із Бангладеш ОСОБА_1 виїхав 23.06.2018 літаком за візою до Російської Федерації, як уболівальник, у зв'язку із проведенням фінальної стадії чемпіонату світу з футболу, маючи на меті потрапити в будь-яку європейську країну. З його слів він виїхав без супроводження близьких родичів. В Російській Федерації позивач перебував упродовж місяця (у м. Москві). За отриманням міжнародного захисту в цій країні не звертався. Проживав у помешканні, з якого нікуди не виходив. 23.07.2018 за допомогою посередника ОСОБА_1 у складі групи своїх співвітчизників виїхав до кордону Росії з Україною (в районі м. Бєлгород). Там вони нелегально (поза пунктом пропуску) перетнули російсько-український кордон. В місті Полтаві в період проведення операції «Мігрант» 15.08.2018 його було виявлено працівниками міграційної служби у складі групи нелегальних мігрантів.

За змістом пояснень ОСОБА_1 документи на виїзд з Бангладеш йому оформлював батько через агентів, яких він особисто не знає. Дозвільні документи на виїзд до Росії були оформлені у якості вболівальника на фінальну стадію чемпіонату з футболу. Зі слів позивача документи на виїзд були оформлені вільно та безперешкодно. Жодних проблем з виїздом зі своєї країни та в'їздом до Росії ОСОБА_1 не мав. Разом з тим, позивач не зміг пояснити, яким чином його вільно пропустили в Російську Федерацію як особу, яка не досягла повноліття і не має супроводу дорослих осіб. Він лише повідомив, що його без проблем пропустили в літак в бангладешському аеропорту, та без проблем пройшов контроль в аеропорту м. Москви. В той же час існують певні правила перельоту дитини без супроводження батьків чи уповноважених осіб, головним з яких є нотаріальна згода батьків на виїзд неповнолітнього без супроводу. Тож або позивач при реєстрації на рейс надав паспортний документ повнолітньої особи, або їхав у супроводі дорослої особи.

У разі виникнення сумніву щодо віку дитини центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за згодою дитини або згодою її законного представника направляє таку дитину на обстеження для встановлення віку, що проводиться у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я (ч. 5 ст. 8 Закону № 3671).

Оскільки з пояснень позивача слідувало, що він легально літаком без супроводу інших повнолітніх осіб прибув за візою до Російської Федерації, що не є можливим для неповнолітньої особи, то Управлінням ДМС в Полтавській області у зв'язку із виникненням сумніву щодо заявленого віку направлено ОСОБА_1 до Полтавської обласної клінічної лікарні (поліклінічне відділення) на обстеження для встановлення віку (а.с. 46, зворот).

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 стверджує, що побоюється за своє життя через те, що його можуть вбити представники партії Awamilig, як члена родини особи, яка є політичним діячем партії BNP, опозиційної до правлячої. В той же час в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зі слів позивача зазначено, що ні він, ні його батько не є членами будь-якої партії, проте батько підтримує погляди Бангладешської Націоналістичної партії (BNP) (п. 4.2 анкети - а.с. 35, зворот), яка є опозиційною до правлячої нині партії Awamilig. Через прихильність до цієї партії, зі слів позивача, у батька виникли проблеми з членами партії Awamilig. Тому сім'я вимушена була продати будинок, у якому вони мешкали в м. Сілет, та виїхали в сільську місцевість.

У п. 4.1 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причиною виїзду із країни постійного проживання законним представником позивача з його слів зазначено: «Покинув Бангладеш, бо моя сім'я зіткнулася з багатьма проблемами. Батьки переїхали в село, де немає роботи, мати робить фермером, вона утримує сім'ю. Батько не працює, продав будинок, ці гроші передав мені, щоб я жив, виїхав в Європу. Батько відіслав мене до Росії, потім в Україну» (а.с. 35, зворот).

У п. 4.4 цієї ж анкети, де необхідно було викласти відповідь на питання «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо?» законним представником зі слів позивача вказано «не був причетний».

За змістом письмового відзиву відповідача на дану позовну заяву розбіжності в поясненнях ОСОБА_1 спостерігалися і в інших його твердженнях, що стосується інформації, якою він повинен добре володіти (а.с. 120).

З аналізу відповідача інформації по країні походження позивача (а.с. 68-103) відповідачем встановлено, що в Бангладеш має місце політичне протистояння між правлячою партією Awamilig з одного боку та опозиційною партією Бангладешська Націоналістична партія (BNP) з іншого. Таке протистояння відбувається у вигляді мітингів з боку опозиції, які періодично переростають у масові безпорядки. Ці неправомірні дії припиняються за допомогою поліції.

Поряд з цим у політичну боротьбу в країні задіяні радикальні ісламістські організації, найбільша з них «Джамат-і-ісламі», яка поставила собі за мету перетворити Бангладеш на ісламську державу. В політичній боротьбі «Джамат-і-ісламі» підтримує партію BNP (http://journals.rudn.ru/international-relations/article/view/17528/15288).

Інформація МЗС України підтверджує факт того, що акції протесту, організовані опозицією в Бангладеш (в т.ч. і партією BNP), проходять з порушеннями правил проведення таких заходів. «Під час демонстрацій протестуючі підпалюють транспортні засоби, пошкоджують залізничні шляхи, що призводить до загибелі та травмування мирних жителів» (http://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/12-bd).

Влада країни всіляко намагається протидіяти таким проявам. По всій країні проводяться заходи по боротьбі з тероризмом.

Тож, аналізуючи останню інформацію по країні походження позивача із різних джерел ІКП, за висновками відповідача можна зробити висновок про те, що в Бангладеш на сьогоднішній день напружена політична ситуація, оскільки країна готується до парламентських виборів (2019). Політична боротьба між лідируючими у країні політичними партіями відбувається за допомогою мітингів та акцій протесту, організованих опозицією. Мають місце терористичні акти, організовані радикальними ісламістськими партіями, спрямовані, в першу чергу, проти осіб, які критикують ідею радикального ісламу.

При цьому, в країні законодавчо закріплені громадські права на страйки, мітинги, вільне вираження власної думки, що активно використовується політичними силами у боротьбі між собою. Трапляється, що акції протесту, які влаштовують опозиційні сили (BNP та їх прихильники) призводять до сутичок, які врегульовуються за допомогою поліції.

Таким чином, за висновком відповідача, твердження позивача про наявність між правлячою в Бангладеш партією Awamilig та опозиційною партією BNP саме збройного конфлікту під час політичної боротьби не відповідає дійсності.

Інформація позивача про участь у мітингу, для угамування якого було залучено поліцію, не є підставою стверджувати про наявність фактів переслідування його особисто або його близьких родичів за політичними мотивами. Водночас фактів свого особистого переслідування в країні походження Бангладеш позивач не навів. Навпаки, під час співбесіди ОСОБА_1 повідомляв, що про те, що особисто на його адресу від будь-кого погроз не надходило, а погрожували лише його батькові за те, що він є прихильником партії БПП.

Представники відповідача та третьої особи звертали увагу суду, що матеріали особової справи позивача № 2018 PL 0007 свідчать про те, що ні позивач, ні його батько не були членами жодної організації, утисків в Бангладеш за релігійною, гендерною чи політичною ознакою не зазнавали. Одночасно зауважували, що в країні не існує міжнародного чи внутрішнього конфлікту, завдяки якому існувала б загроза загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини.

З доповіді робочої групи по універсальному періодичному огляду Ради з прав людини Бангладеш на тридцять дев'ятій сесії Генеральної Асамблеї ООН 10-28 вересня 2018 року слідує, що Бангладеш на сьогоднішній день забезпечила дотримання всіх критеріїв, необхідних для виключення із категорії найменш розвинутих країн, а також досягла прогресу в різних сферах життя, в тому числі у сфері зміцнення прав людини.

Економічне становище в країні є одним з основних причин насильства і недотримання багатьох основних прав і свобод людини, але уряд Бангладеш вживає заходи з метою дотримання прав дітей і створення сприятливих умов для їх всебічного розвитку. Так, Бангладеш одна із перших країн, яка підписала Конвенцію ООН про права дитини. Також країна приєдналася практично до всіх основних міжнародних документів в області прав людини або їх ратифікувала.

Тобто, за висновком відповідача, вищезазначене підтверджує те, що держава Бангладеш вживає заходів щодо дотримання прав людини в тому числі - дітей. Отже права позивача, як неповнолітнього, в цій країні не будуть порушені.

В доповіді робочої групи Ради з прав людини на Генеральній Асамблеї ООН від 08.07.2013 відмічено: « 9. Міністр особливо виокремила наслідки бідності для повноцінної реалізації прав людини і знову заявила про прихильність уряду справі захисту права на розвиток, що є важливою умовою для реалізації прав людини. Вона розповіла про позитивні заходи, прийняті за останні чотири роки з метою скорочення рівня бідності на 10% підвищення рівня продовольчої безпеки, покращення здоров'я населення шляхом створення громадських клінік і розширення інвестицій в освіту та інформаційні технології».

Як свідчать матеріали особової справи ОСОБА_1 мав змогу вільно отримати освіту, завдяки чому вільно спілкується англійською мовою. Про примусову працю або інші заходи , які обмежують або порушують його права в Бангладеш, позивач не заявляє. Тобто можна стверджувати, що можливості позивача користуватися основоположними правами людини в Бангладеш ніхто не обмежував. Випадків дискримінації, яка прирівнюється до переслідування ним наведено не було.

В свою чергу інформація Посольства України в республіці Індія свідчить: «На думку західних держав Бангладеш не є проблемною країною у плані забезпечення базових прав людини, у т.ч. і на політичну та громадську діяльність. Захід у першу чергу непокоїть масова нелегальна міграція з Народної Республіки Бангладеш, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні. Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Даці та Нью-Делі вже стала звичною практика того, що громадяни Народної Республіки Бангладеш з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування».

На підставі наведеного представники ДМС України та Управління ДМС в Полтавській області зазначали, що при аналізі особистої історії позивача були вжиті заходи щодо з'ясування чи існує у нього особистий досвід переслідувань, а також врахований рівень його зрілості та розвитку. Зокрема, встановлено, що позивач достатньо освічений, вільно спілкується англійською мовою, може чітко сформулювати свою думку на певні події і факти. Отже, можна дійти висновку, що позивач повністю усвідомлював про те, що повідомляв і відповідав за свої твердження. Одночасно, слід враховувати той факт, що ОСОБА_1 під час співбесід вів себе невимушено, на питання відповідав упевнено (з боку психолога, який був присутній під час співбесід, зауважень чи коментарів з цього приводу не надійшло).

За матеріалами справи ознак того, що позивач міг бути причетним до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b), с) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

З огляду на вищевикладене, ДМС України та Управління ДМС в Полтавській області дійшли висновку, що у позивача відсутні підстави мати побоювання застосування щодо нього в країні громадянської належності тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» є підставами для надання особі додаткового захисту.

Таким чином, за наслідками розгляду справи № 2018 PL 0007 на підставі вивчення наданих позивачем матеріалів, співбесід по уточненню викладених фактів та аналізу ситуації в країні походження Управлінням ДМС в Полтавській області складено висновок від 26.11.2018, за змістом якого побоювання ОСОБА_1 у разі повернення в Бангладеш є такими, що не підпадають під перелік підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 (а.с. 101-107).

На підставі ст. 6 та відповідно до ст. 10 Закону № 3671 за результатами розгляду справи № 2018 PL 0007 Державною міграційною службою України підтримано висновок Управління ДМС в Полтавській області щодо відсутності стосовно заявника умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 означеного Закону, та прийнято рішення від 29.12.2018 № 451-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Бангладеш ОСОБА_1 (а.с. 109).

10.01.2019 Управлінням ДМС в Полтавській області направлено повідомлення № 5 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 100), яке отримано особисто законним представником ОСОБА_7 11.01.2019, про що нею зазначено у позовній заяві.

Із рішенням ДМС України від 29.12.2018 № 451-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, законний представник не погодилася, у зв'язку з чим звернулася до суду із даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню суд виходить із такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671). За даним Законом в Україні існують два види захисту: статус біженця і статус додаткового захисту.

За визначеннями, закріпленими у пунктах 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону N 3671, небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Щодо наявності цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, що пов'язані із причинами, зазначеними в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а також Протоколу щодо статусу біженців 1967 року Закону № 3671 судом встановлено наступне.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок встановлювати чи оцінювати вся факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Положеннями ч. 2 ст. 13 Закону N 3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи чи ні.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Суд зауважує, що позивач не заявляє про те, що він був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування у його країні походження.

В ході судового розгляду єдиною підставою обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у випадку повернення до країни походження за політичної ознакою, яка ґрунтується на тому, що батько позивача за суперечливими його ж твердженнями чи то є членом партії BNP, яка є опозиційною до правлячої партії Awamilig чи то є прихильником поглядів означеної партії, у невстановлену дату приймав участь у політичному мітингу, що перетворився у заворушення (в ході яких було вбито двоє людей, а його батько був поранений), для угамування якого було залучено поліцію. Пояснював, що у зв'язку з цим боїться бути убитим людьми, які підтримують партію Awamilig.

З аналізу наведеного, суд погоджується із висновками ДМС України та Управління ДМС у Полтавській області, що інформація позивача про участь у мітингу, для угамування якого було залучено поліцію, не є підставою стверджувати про наявність фактів переслідування його особисто або його близьких родичів за політичними мотивами. Водночас фактів свого особистого переслідування в країні походження Бангладеш позивач не навів. Навпаки, під час співбесіди ОСОБА_1 повідомляв, що про те, що особисто на його адресу від будь-кого погроз не надходило, а погрожували лише його батькові за те, що він є прихильником партії БПП.

Крім того, за офіційними джерелами в країні не існує міжнародного чи внутрішнього конфлікту, завдяки якому існувала б загроза загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до порядку звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначеного статтею 5 Закону № 3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (абз. 1 ч.2 ст. 5 Закону № 3671).

У разі якщо державний кордон України перетинає чи перетнула дитина, розлучена із сім'єю, і заявляє про намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про це повідомили інші особи, які не є її законними представниками, посадові особи Державної прикордонної служби України повинні невідкладно повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та орган опіки і піклування. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органом опіки і піклування зобов'язаний вжити заходів для тимчасового влаштування такої дитини у відповідний дитячий заклад або сім'ю (ч. 3 ст. 5 Закону № 3671).

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із заявою про надання статусу біженця може бути іншим, зокрема, спроба легалізуватися на території України.

Матеріалами справи підтверджується, а також підтверджено поясненнями ОСОБА_1 в ході судового розгляду, що останній виїхав із Бангладеш 23.06.2018 літаком за візою до Російської Федерації, як уболівальник, у зв'язку із проведенням фінальної стадії чемпіонату світу з футболу, маючи на меті потрапити в будь-яку європейську країну. З його слів він виїхав без супроводження близьких родичів. В Російській Федерації позивач перебував упродовж місяця (у м. Москві). За отриманням міжнародного захисту в цій країні не звертався. 23.07.2018 за допомогою посередника ОСОБА_1 у складі групи своїх співвітчизників виїхав до кордону Росії з Україною (в районі м. Бєлгород). Там вони нелегально (поза пунктом пропуску) перетнули російсько-український кордон. В місті Полтаві в період проведення операції «Мігрант» 15.08.2018 його було виявлено працівниками міграційної служби у складі групи нелегальних мігрантів.

Із заявою про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 7 (а.с. 33) законний представник позивача до уповноважених органів звернувся лише 31.08.2018.

Таким чином, з моменту нелегального перетину позивачем кордону України 23.07.2018 та до моменту виявленням позивача у складі групи нелегальних мігрантів працівниками міграційної служби 15.08.2018 минуло календарних 22 дні, упродовж яких позивач нелегально перебував на території України та за цей час жодного разу не робив спроби звернутися до уповноважених органів і з відповідною заявою.

Обґрунтованих пояснень цьому факту, якщо насправді існували обґрунтуванні побоювання стати жертвою переслідувань за будь якою конвенційною ознакою у випадку повернення до країни походження, позивачем суду не надано.

Таким чином, твердження позивача щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ст. Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися під час судового засідання з наведеного вище питання:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В ході судового розгляду відкрилася ще одна обставина, яка впливає на оцінку тверджень ОСОБА_1, які він надавав як під час розгляду заяви його законного представника уповноваженими органами Державної міграційної служби України, так і даному судовому процесі.

Як було встановлено судом вище, Управлінням ДМС в Полтавській області у зв'язку із виникненням сумніву щодо заявленого віку направлено ОСОБА_1 до Полтавської обласної клінічної лікарні (поліклінічне відділення) на обстеження для встановлення віку (а.с. 46, зворот).

Так, за результатами засідання комісії Департаменту охорони здоров'я Полтавської обласної державної адміністрації для встановлення для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту 19.02.2019 складено Висновок за результатами обстеження ОСОБА_1, у відповідності до якого комісією Департаменту охорони здоров'я Полтавської обласної державної адміністрації визначено фізіологічну оцінку віку ОСОБА_1 - 19 років (можлива похибка 1 рік) (а.с. 138).

Тобто за медичним обстеженням виявилося, що особа позивача є повнолітньою.

На підставі даного висновку рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 26.02.2019 № 37 раніше призначена законним представником позивача ОСОБА_7 була звільнена від повноважень законного представника неповнолітньої дитини, розлученої із сім'єю, що не є громадянином України - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 137).

Наведене свідчить, що позивач приховував правдиві факти як від органів ДМС України так і від суду як щодо справжніх обставин нелегального перетину кордону України з території країни, яка може вважатися третьою безпечною країною для позивача - Російської Федрерації, де він проживав близько місяця і куди він легально безперешкодно прибув, так і щодо справжньої дійсної мети звернення до органів ДМС України із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Далі представники відповідача та третьої особи пояснювали, що оскільки заявник перед в'їздом в Україну близько місяця (з його слів) проживав в Російській Федерації (третій безпечній країні), він мав змогу там звернутися із заявою про отримання притулку. Обґрунтовуючи чому він не звернувся в цій країні за отриманням притулку, позивач зміг надати єдине пояснення: «Росія - це не Європа» (а.с. 65, зворот).

На запитання чи мав намір в Російській Федерації звернутися за отриманням міжнародного захисту, заявник пояснив: «…ні, не хотів, тому що у мене був договір їхати з Бангладеш одразу в Європу» (а.с. 66).

На питання «яка кінцева була ціль Вашої поїздки?» в ході співбесіди позивач відповів: «…сказали приблизно одна із країн - Германія, Франція, Польща. Для мене не було жодної різниці, головне в одну з європейських країн» (а.с. 65, зворот).

Позивач також не приховує, що за доставку його в одну з європейських країн він заплатив агентам 6 000 доларів США (а.с. 65, зворот).

Тож, з аналізу матеріалів особової справи позивача відповідач та третя особа дійшли висновку, що ОСОБА_1 збирався використати Україну, як транзитну країну на шляху до Європи у пошуках кращого життя, тобто фактично є економічним мігрантом.

Враховуючи вищенаведене, суд погоджується із висновком ДМС України та Управління ДМС у Полтавській області щодо відсутності стосовно заявника умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 означеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на зазначене, оскаржуване рішення прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, оскаржуване рішення є обґрунтованим, тобто прийнято з урахуванням всіх обставин, які мали значення для прийняття цього рішення.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, перекладач не заявляв до стягнення витрат, пов'язаних з його участю у цій справі.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 63, м. Полтава, 36039, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Другого апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд у відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних Положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01 квітня 2019 року.

Суддя Л.О. Єресько