Справа № 540/136/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/136/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі-позивач, ФОП ОСОБА_1В.) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Херсонській області (далі-відповідач, ГУ Держпраці у Херсонській області), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №ХС 2875/11/48/АВ/П/ТД-ФС від 03.01.2019р. про накладення на позивача штрафу у розмірі 670140 грн.

Позовні вимоги мотивовані помилковістю висновків відповідача про вчинення позивачем правопорушення, передбаченого статтею 265 Кодексу законів України про працю. Позивач указує, що у нього відсутні трудові відносини з особами, щодо яких відповідачем зроблено висновок про їх допуск до роботи без укладення трудового договору. Вказані особи перебувають саме у трудових відносинах із іншим субєктом ТОВ «Стафф-Сервіс» і їх було залучено до господарської діяльності позивача в межах укладеного із названим товариством договору аутстаффінгу, про що повідомлялись посадові особи відповідача при інспекційному відвідуванні. Також позивач посилається на те, що його не було повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу, що унеможливило його участь у її розгляді та наданні доказів.

Ухвалою суду від 18.01.2019р. позов було залишено без руху, позивачу наданий строк на усунення недоліків. Ухвала суду виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою від 01.02.2019р. провадження у справі відкрите. Розгляд справи призначений на 09:00 год. 27.02.2019р. за правилами спрощеного позовного провадження.

26.02.2019р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову. З посиланням на положення Кодексу Законів про працю України, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 26.04.2017р. №295 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та від 17.07.2013р. №509 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення вказує, що відповідачем правомірно, на підставі інформації ДФС та її територіальних органів призначено та проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань оформлення трудових відносин, оплати праці,гарантій для неповнолітніх працівників та працівників на час виконання державних або громадських обовязків.

В ході відвідування було виявлено, що у позивача працюють шість осіб, з якими не укладені трудові угоди, що є порушенням вимог ч.3 ст.24 КЗПП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Інспектор праці здійснила відео фіксацію виконання 6 (шістьма) працівниками робіт у ФОП ОСОБА_1 та вимагала пояснень у обєкта відвідування на підставі чого допущено до роботи цих працівників. Обєкт відвідування надав для ознайомлення ксерокопію договора аутстаффінгу від 01 травня 2017р. Завіреної копії цього договору обєктом відвідування інспектору праці не надано. Письмові пояснення ФОП ОСОБА_1 надавати відмовився, однак в усному порядку відповідав, що в нього працює 11 працівників, які надані йому в оренду від ТОВ «Стафф-Сервіс». Постійно повторював, що вони не є його працівниками, що всі відомості про працевлаштування слід запитувати у ТОВ «Стафф-Сервіс» разом з усіма документами та стверджував, що кошти за цих осіб, справно платить ТОВ «Стафф-Сервіс». Станом на 18.12.2018р. у нього працює 6 (шість) працівників, інші будуть працювати в іншу зміну, тобто сам ФОП ОСОБА_1 підтвердив факт організації роботи - змінність, час початку та закінчення робочого часу, підпорядкованість правилам внутрішнього трудового розпорядку. Жодного документа, що підтверджує укладання трудових договорів ФОП ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до рішення № ХС2875/1148/АВ від 21.12.2018р. першим заступником начальника Головного управління було вирішено призначити розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 на 03.01.2019р.

21.12.2018р. за № 01-08/1/3522 було направлено рекомендованим листом на юридичну адресу: вул.1 Травня, 6.198А, м. Берислав, Херсонська область повідомлення про розгляд справи на 29.12.2018р. о 10 год.30 хв., повідомлення про розгляд справи ФОП ОСОБА_1 отримав 24.12.2018р. відповідно до відомостей з офіційного сайту Укрпошта в розділі відстеження: поштове відправлення № 252. Разом з тим, у звязку з технічною помилкою секретаря щодо дати розгляду справи на « 29.12.2018», направлено рекомендованим листом повідомлення про розгляд справи із зазначенням вірної дати розгляду відповідно до рішення про її розгляд № ХС2875/1148/АВ від 21.12.2018р. на « 03.01.2019р о 10.30 годині». Дане повідомлення було направлено 28.12.2018р. № 01-08/1/3592. Відповідно до чеку від 29.12.2018р. відправлення № 028 доставлено 02.01.2019р. до точки доставки у м.Берислав. Відповідач категорично не погоджується із доводами позивача про те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, оскільки надсилання повідомлення про розгляд справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення за місцезнаходженням фізичної особи-підприємця є належним виконанням обов'язків відповідача щодо інформування. При цьому відносини між оператором поштового зв'язку, який доставляє лист, та адресатом (позивачем), перебувають поза контролем відправника (відповідача).

Водночас, у разі доставки рекомендованого відправлення, на адресу відправника повертається повідомлення про вручення. У разі повернення повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення з відміткою про доставку (вручення) відповідному адресату за належною адресою, презюмується, що воно отримано уповноваженою особою. Відповідач надсилав відповідні повідомлення - 21.12.2018р. за №01-08/1/3522 та 28.12.2018р. №01-08/1/3592 на адресу позивача рекомендованими листами і лист від 21.12.2018р. отримано, що підтверджується повідомленнями про вручення 24.12.2018р.. Однак, отримавши дане повідомлення позивач не вжив жодного заходу, щодо забезпечення своєї присутності 29.12.2018р. на 10.30 в приміщенні Головного управління. 28.12.2018 відповідачем рекомендованим листом з повідомленням про вручення у звязку з технічною помилкою в даті призначення справи « попереднє повідомлення містило дату 29.12.2018, а виправлене повідомлення 03.01.2019 на 10.30.»

Відтак, відповідач вважає, що вжив усіх залежних від нього дій для належного інформування позивача про прийняті щодо нього рішення. Фактичне неотримання цього рішення адресатом з причин, які не залежать від відправника, не може свідчити про протиправність оскаржуваного рішення.

Повідомлення про розгляд справи надіслано на юридичну адресу ФОП ОСОБА_1: вул.1 травня, 6.198А, м. Берислав, Херсонська область, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Водночас, ФОП ОСОБА_1 отримав повідомлення від 21.12.2018 № 01-08/1/3522 згідно даних відстеження Укрпошти №252. Це доводить, на думку відповідача, що адреса, на яку було надіслано повідомлення, забезпечує зв'язок з адресатом. Фактичне неотримання повідомлення від 28.12.2018 № 01-08/1/3592 адресатом не залежать від відправника та не може свідчити про протиправність оскаржуваного рішення.

03.01.2019р. о 10.30 на розгляд справи про накладення штрафу ані сам фізична особа-підприємець, ані його представник не зявились.

Пунктом 7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначено, що справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Уповноваженою посадовою особою відповідача розглянуто акт інспекційного відвідування від 18.12.2018р. № 2873/1148/АВ, досліджено матеріали перевірки, проаналізовано відеоматеріали, що додані до акту інспекційного відвідування та вирішено: накласти штраф на ФОП ОСОБА_1 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗПП України в порушення вимог частини 3 статті 24 КЗПП України та Постанови КМУ від 17.06.2015 № 413 ФОП ОСОБА_1 допустив до роботи 6 (шість) працівників без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та у розмірі 670 140 грн.( шістсот сімдесят тисяч сто сорок грн.) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)- у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Підсумовуючи викладене, відповідач вважає, що оскаржену постанову прийнято правомірно, на підставі, у спосіб та в межах повноважень відповідача, а тому просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 27.02.2019р. відкладено розгляд справи на 25 березня 2019р. о 15:00 год. за клопотанням представника позивача. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

У судове засідання, призначене на 25.03.2019р., сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні. Відповідач не забезпечив явку свого представника у судове засідання, причини неявки невідомі.

За змістом п.10 ч.1 ст.4, ч.3 ст.194, ч.ч.1, 9 ст.205, ч.4 ст.229 КАС України письмове провадження це розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.243, ч.ч.1, 4, 5 ст.250 КАС України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Судове рішення (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, негайно після виходу суду з нарадчої кімнати публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи викладене, ухвалою від 25.03.2019р. вирішено подальший розгляд справи здійснити у порядку письмового провадження в межах строків, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити.

Судом установлено, що 05.12.2018р. ГУ Держпраці у Херсонській області прийнято наказ №1260 про проведення, зокрема, у період з 18 по 19 грудня 2018р. інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 (адреса реєстрації та фактичного здійснення підприємницької діяльності Херсонська область, м.Берислав, вул. 1 Травня, 198-а) з питань оформлення трудових відносин, оплати праці,гарантій для неповнолітніх працівників та працівників на час виконання державних або громадських обовязків.

Вказаний наказ прийнято на підставі листа Бериславського відділення Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 05.11.2018р. №11643/10/21-22-52 «Про надання інформації». У цьому листі зазначено, що за наслідками проведення заходів податкового контролю виявлено порушення трудового законодавства рядом субєктів підприємницької діяльності, зокрема, ФОП ОСОБА_1 на момент здійснення обстеження надав договір аутстаффінга.

На підставі наказу від 05.12.2018р. №1260 державним інспекторам праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виписано направлення на проведення інспекційного відвідування позивача від 13.12.2018р. №1696.

За наслідками проведеного інспекційного відвідування інспекторами праці складено акт інспекційного відвідування від 18.12.2018р. №ХС2873/1148/АВ, за змістом якого виявлено, що позивачем порушено вимоги ч.3 ст.24 КЗПП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», які полягали у тому, що ним допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівників на роботу, шістьох осіб, які відмовились називати свої прізвища.

Акт підписаний позивачем із зауваженнями.

Також інспекторами праці складено припис від 21.12.2018р. №ХС2875/1148/АВ/П, яким позивача зобовязано усунути порушення, зазначені в акті від 18.12.2018р. №ХС2873/1148/АВ, а також ними складено акт від 11.02.2019р. про відмову від підписання припису.

Першим заступником начальника ГУ Держпраці у Херсонській області ОСОБА_4 прийнято рішення від 21.12.2018р. №ХС2875/1148/АВ про розгляд на підставі акту від 18.12.2018р. №ХС2873/1148/АВ справи про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу, розгляд справи призначено на 03.01.2019р. на 10:30 год.

21.12.2018р. складено повідомлення №01-08/1/3522 про розгляд цієї справи о 10:30 29.12.2018р.

Це повідомлення надіслано на адресу позивача 21.12.2018р.

28.12.2018р. відповідачем складено інше повідомлення №01-08/1/3592 про розгляд справи про накладення штрафу о 10:30 год 03.01.2019р.

Вказане повідомлення надіслано на адресу позивача 29.12.2018р.

Докази отримання ФОП ОСОБА_1 жодного з цих повідомлень відповідачем до суду не надано.

Не зважаючи на це, першим заступником начальника ГУ Держпраці у Херсонській області ОСОБА_4 без участі позивача розглянуто справу та прийнято рішення від 03.01.2019р. №ХС2875/1148/АВ/П/ТД-ФС про застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафу, передбаченого абз.2 ч.2 ст.265 КЗПП України у розмірі 670 140,00 грн. за порушення вимог ч.3 ст.24 КЗПП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Оцінюючи правомірність оскарженого рішення, суд виходить з наступного.

Питання проведення перевірок субєктів господарювання щодо дотримання законодавства про працю врегульовано, зокрема, Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі ратифіковану Законом №1985-ІV від 08.09.2004 р.

Відповідно до статті 12 вказаної Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їх повноваження, зокрема мають право здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються. Інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм (ст. 16 Конвенції).

Частиною 1 статті 259 Кодексу Законів про працю України (далі КЗПП України) передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295 затверджено, зокрема, Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок №295).

Згідно із пунктами 2, 5 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно із підпунктом 6 пункту 5 Порядку №295 Інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5 - 7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Як видно з матеріалів справи, фактичною підставою для прийняття наказу про проведення інспекційного відвідування слугувала інформація про можливі порушення позивачем законодавства про працю, викладена в листі Бериславського відділення Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 05.11.2018р. №11643/10/21-22-52 «Про надання інформації».

Отже, в розумінні Порядку №295 така інформація може бути підставою для прийняття рішення (наказу) про доцільність проведення відповідних заходів, тобто інспекційного відвідування.

Згідно із пунктами 6, 8, 9, 10 Порядку №295 під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об'єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об'єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред'явити об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб'єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

За змістом пунктів 11, 12, 14, 16, 17, 18 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію / відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об'єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Вимога інспектора праці про надання об'єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов'язковою для виконання.

При цьому під час проведення інспекційного відвідування об'єкт відвідування має право: перевіряти в інспектора праці наявність службового посвідчення; подавати в письмовій формі свої пояснення, зауваження про усунення порушень до акта або припису; вимагати від інспектора праці внесення запису про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу перевірок об'єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником; перед підписанням акта бути поінформованим про свої права та обов'язки; вимагати від інспектора праці додержання вимог законодавства; вимагати нерозголошення інформації, що становить комерційну таємницю або є конфіденційною інформацією об'єкта відвідування; оскаржувати в установленому законом порядку неправомірні дії інспектора праці; отримувати консультативну допомогу від інспектора праці з метою запобігання порушенням під час проведення інспекційних відвідувань, невиїзних інспектувань.

Також об'єкт відвідування має право не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі: відсутності службового посвідчення; якщо на офіційному веб-сайті Держпраці відсутні рішення Мінсоцполітики про форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню; якщо строк проведення інспекційного відвідування перевищує строки, визначені пунктом 10 цього Порядку.

Суд виходить з того, що згідно із ст.ст. 1, 8, 19 Конституції України - Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскаржуваним рішенням до позивача застосовано штраф на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗПП України, якою передбачено відповідальність у вигляді штрафу юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків.

Стаття 265 КЗПП України має назву «Відповідальність за порушення законодавства про працю».

Частиною другою цієї статті в абзацах з другого по восьмий визначені випадки, коли юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.265 КЗПП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013р. №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі Порядок №509).

Згідно п.п.1, 2 цього Порядку він визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - штрафи).

Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади;

Згідно п.п.3 6 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд. У разі надходження від суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.

Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктами 7, 8 Порядку №509 установлено, що справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Аналізуючи ці правові норми у сукупності із установленими обставинами справи, суд вважає, що при прийнятті оскарженої постанови відповідач порушив положення Порядку №509, з огляду на наступне.

Підстави притягнення до юридичної відповідальності - це сукупність обставин, наявність яких робить юридичну відповідальність можливою: наявність складу правопорушення (фактична підстава); наявність норми права, що прямо передбачає склад правопорушення (нормативна підстава). Процедура притягнення до юридичної відповідальності має включати, зокрема, встановлення суб'єкта правопорушення і дослідження обставин вчинення протиправного діяння; ухвалення рішення про вид і міру відповідальності.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Крім того, суд бере до уваги правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 21.12.2018р. у справі №814/2156/16, зокрема, в частині, що закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України. Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги: мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці; характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику; вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу; суб'єкт, який притягує до відповідальності - державний орган; джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету; та приходить до висновку, що правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України належить до адміністративної відповідальності.

Згідно ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Отже, суд з урахуванням вищевикладеного вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин за аналогією закону положення ст.ст.7, 278, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до цих правових норм ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи зі змісту п.п.7, 8 Порядку №509, під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, для вирішення питання про відповідальність особи на підставі ч.2 ст.265 КЗПП України, уповноважена посадова особа Держпраці та її територіальних органів повинна за загальним правилом встановити суть правопорушення, обставини його вчинення та докази, які це підтверджують. Така сукупність дій включає і установлення обставин, чи взагалі мало місце правопорушення.

Як установлено судом, оскаржене рішення прийнято на підставі акту інспекційного відвідування №ХС2873/1148/АВ від 18.12.2018р.

За змістом цього акту інспектором праці зроблено висновки, що позивачем порушено вимоги ч.3 ст.24 КЗПП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Це порушення, на думку інспектора праці, полягало у тому, що на час здійснення інспекційного відвідування за адресою фактичного здійснення позивачем господарської діяльності: вул. 1 Травня, 198, м.Берислав Херсонської області (магазин господарських товарів), на робочих місцях знаходились шість працівників, однак жодного документа, що підтверджує укладення з ними трудових договорів ФОП ОСОБА_1 не надано. Тобто, позивачем ці працівники допускаються до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівників на роботу.

При цьому акт не містить відомостей, які б дозволяли ідентифікувати осіб, щодо яких позивачем допущено порушення вимог законодавства про працю.

Частиною третьою ст.24 КЗПП України установлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 24 та статтею 21 КЗПП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Отже, передбачену ст.265 КЗПП України відповідальність за порушення приписів ст.24 цього ж Кодексу має нести роботодавець, тобто особа, безпосередньо з якою у працівника виникли трудові правовідносини..

У відзиві відповідач також зазначає, що на момент інспекційного відвідування на робочих місцях знаходились шість працівників: консультанти ОСОБА_5, Олена; касири Олена та Ірина, охоронці Роман та Андрій, які відмовились називати свої прізвища. Інспектор праці здійснила відео фіксацію виконання ними робіт та вимагала пояснень у обєкта відвідування на підставі чого допущено до роботи цих працівників. Обєкт відвідування (позивач) надав для ознайомлення ксерокопію договору аутстаффінгу від 01.05.2017р., укладеного ним з ТОВ «Стафф-Сервіс». Завіреної копії цього договору обєктом відвідування інспектору праці не надано. Письмові пояснення ФОП ОСОБА_1 надавати відмовився, однак в усному порядку відповідав, що в нього працює 11 працівників, які надані йому в оренду від ТОВ «Стафф-Сервіс» і вони не є його працівниками, всі відомості про працевлаштування наявні у ТОВ «Стафф-Сервіс» разом з усіма документами. Стверджував, що кошти за цих осіб справно платить ТОВ «Стафф-Сервіс».

У позовній заяві позивач стверджує про відсутність у його діях правопорушення, вказуючи на те, що особи, яких інспектор праці вважав його працівниками, насправді є працівниками іншого субєкта господарювання - ТОВ «Стафф-Сервіс» і залучені на підставі цивільно-правової угоди договору аутстаффінгу, про що повідомлялось інспектору праці.

Частково це підтверджується і дослідженим судом записом інспекційного відвідування, згідно з яким ФОП ОСОБА_1 пропонує інспектору праці отримати відомості щодо персоналу у іншого субєкта господарювання, який є їх роботодавцем. З цього приводу слід зазначити також, що надані відповідачем матеріали відеофіксації інспекційного відвідування не охоплюють всього відвідування, а являють собою окремі записи.

Таким чином, суд уважає, що при проведенні інспекційного відвідування посадовій особі відповідача було повідомлено про виконання шістьма особами певних функцій на підставі договору аутстаффінгу, яке позивачем розцінюється як оренда персоналу, натомість відповідач ті самі дії розцінює як допуск працівників до роботи без укладення трудового договору.

До суду позивачем надано договір аутстаффінгу від 01.05.2017р., укладений між ФОП ОСОБА_1 (клієнт) та ТОВ «Стафф-Сервіс» (виконавець).

Як вбачається із цього договору, його предметом є: Виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати за заявкою Клієнта послуги з надання Клієнтові працівників Виконавця для участі у виробничому процесі, керуванні виробництвом або для виконання інших функцій, пов'язаних з виробництвом та/або реалізацією продукції, на умовах цього договору (п. 1.1 договору). Згідно пункту 2.1.6 договору Виконавець зобов'язується належним чином вести кадровий облік по усіх своїх працівниках. Обов'язок по належному оформленню трудових або інших договорів зі своїми працівниками повністю лежить на Виконавцеві.

Отже, за умовами договору ТОВ "Стафф-Сервіс" зобов'язане виконувати за заявкою ФОП ОСОБА_1 послуги з надання працівників, належним чином вести кадровий облік цих працівників.

Також позивачем надані акти приймання-передачі послуг, наданих на виконання умов вказаного договору, складені протягом квітня-грудня 2018р., заявки на підбір персоналу, квитанції про оплату послуг, повідомлення виконавця про надання персоналу.

У звязку з цим суд зазначає, що аутстаффінг (англ. out - "поза" + англ. Staff - "штат") передбачає надання підприємства-провайдера в розпорядження підприємства-замовника персоналу для виконання певних робіт.

В міжнародному праві порядок застосування аутстаффінга регулюється Конвенцією про приватні агентства зайнятості №181, ухваленою 19.06.1997 року, що не ратифікована Україною.

Визначення поняття "аутстаффінг" відсутнє в законодавстві України.

Утім, правовідносини, що виникають під час провадження діяльності суб'єктів господарювання, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, що є аналогічним природі договору аутстаффінга, врегульовані статтями 36, 37, 39 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року №5067-VІ (далі - Закон №5067-VІ).

Крім того, пп. 14.1.183 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначає поняття послуги з надання персоналу як господарської або цивільно-правової угоди, відповідно до якої особа, що надає послугу (резидент або нерезидент), направляє у розпорядження іншої особи (резидента або нерезидента) одну або декількох фізичних осіб для виконання визначених цією угодою функцій. Угода про надання персоналу може передбачати укладання зазначеними фізичними особами трудової угоди або трудового контракту із особою, у розпорядження якої вони направлені. Інші умови надання персоналу (у тому числі винагорода особи, що надає послугу) визначаються угодою сторін.

Так, ч.ч.1, 2 ст.36 Закону №5067-VІ визначено, що діяльність суб'єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні, та інших суб'єктів господарювання, які здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні у інших роботодавців, регулюється цим Законом та іншими законодавчими актами України.

До послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук роботи та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів).

Згідно із ст.39 Закону №5067-VІ діяльність суб'єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця на умовах трудових договорів, здійснюється на підставі дозволу, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Порядок видачі дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Суб'єкти господарювання - роботодавці, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, направляють працівників за умови, якщо це передбачено колективним договором такого роботодавця, та за наявності згоди первинної профспілкової організації і зобов'язані: укласти договір з роботодавцем про застосування праці працівника; виплачувати працівникові заробітну плату в розмірі, не нижчому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом, та заробітної плати, яку отримує працівник у роботодавця за виконання такої ж роботи; забезпечувати працівнику час роботи та відпочинку на умовах, визначених для працівників роботодавця, що передбачено умовами колективного договору та правилами внутрішнього трудового розпорядку; нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на користь працівника; не перешкоджати укладенню трудового договору між працівником та роботодавцем, у якого виконувалися ним роботи.

Забороняється діяльність суб'єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця без дозволу.

Суб'єкт господарювання може здійснювати наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні у фізичних осіб на підставі укладеного договору між суб'єктом господарювання та фізичною особою про надання послуг.

Суб'єкту господарювання заборонено направляти працівників на робочі місця до роботодавця, в якого: протягом року скорочено чисельність (штат) працівників; не дотримано нормативу чисельності працівників основних професій, задіяних у технологічних процесах основного виробництва; залучаються працівники для виконання робіт у шкідливих, небезпечних та важких умовах праці, а також робіт за основними професіями технологічного процесу основного виробництва.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013р. №359 затверджено Порядок видачі дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця.

Пунктом 2 цієї постанови установлено, що вона набирає чинності з дня набрання чинності законом про внесення змін до деяких законів України про видачу дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця.

Відповідних законодавчих змін на час виникнення спірних правовідносин не внесено, а постанова Кабінету Міністрів України від 20.05.2013р. №359 не набрала чинності.

При цьому суд враховує, що правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності, порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів встановлені Законом України від 06.09.2005р. №2806-IV "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

Статтею 2 цього Закону визначна сфера його дії та відносини, на які його дія не поширюється.

Згідно статті 4 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" виключно законами, які регулюють відносини, пов'язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються: необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; дозвільний орган, уповноважений видавати документ дозвільного характеру; платність або безоплатність видачі (переоформлення, анулювання) документа дозвільного характеру; строк видачі документа дозвільного характеру або відмови у його видачі; вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, анулювання документа дозвільного характеру; строк дії документа дозвільного характеру або необмеженість строку дії такого документа; перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності; перелік та вимоги до документів, які суб'єкту господарювання необхідно подати для одержання документа дозвільного характеру.

Згідно ж із статтею 1 Закону України від 19.05.2011р. №3392-VI "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" забороняється вимагати від суб'єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до Переліку, затвердженого цим Законом.

Документи дозвільного характеру, необхідність видачі яких встановлюється міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, що не внесені до затвердженого цим Законом Переліку, видаються відповідно до міжнародних договорів.

Видача документів дозвільного характеру у сферах державного експортного контролю, державного регулювання ринків фінансових послуг, охорони державної таємниці (провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею), захисту економічної конкуренції та використання ядерної енергії здійснюється згідно із законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Встановлення інших видів документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності може здійснюватися шляхом внесення відповідних змін до цього Закону.

Зміни до Переліку вносяться одночасно (разом) з внесенням змін до законів України, що регулюють відносини у цій сфері.

Необхідність одержання документів дозвільного характеру, встановлена законами, виникає виключно після внесення таких документів до Переліку, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (тобто щодо документів дозвільного характеру, необхідність видачі яких встановлюється міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України).

Отже, установлена ст.39 Закону №5067-VІ обовязкова умова здійснення діяльності суб'єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а саме наявність дозволу, набуває властивостей імперативного припису з моменту внесення відповідного дозвільного документу до Переліку, затвердженого Законом України "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності".

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови про застосування штрафу, вона не містить висновків та обґрунтувань відповідача щодо кваліфікації факту виконання шістьма особами певних робіт у позивача на підставі договору аутстаффінгу від 01.05.2017р. саме як допуску до роботи без укладення трудового договору.

На думку суду, відповідач повинен був мотивувати:

- чому він не бере до уваги доводи позивача про виконання цими особами робіт у відповідності із укладеним з ТОВ «Стафф-Сервіс» договором, який за своєю сутністю фактично є договором про надання послуги з надання персоналу;

- з яких нормативних та фактичних підстав відповідач робить висновок про працевлаштування цих осіб саме у позивача, а не у субєкта господарювання, який надає послуги з надання персоналу, що мало б умовою перевірку дотримання останнім умов їх працевлаштування;

- чи є правове і законодавче підґрунтя використання праці на підставі договору щодо послуг з надання персоналу, а відтак і хто саме є реальним роботодавцем, який має нести відповідальність за порушення вимог законодавства про працю.

Тільки надання відповідей щонайменше на ці запитання давало б відповідачу підстави для висновку про порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗПП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Натомість відповідач зробив висновки про фактичне працевлаштування певних осіб у позивача, навіть не зясувавши їх особисті дані. Таким чином, кількість таких працівників у позивача та й узагалі факт їх праці і виникнення трудових відносин з позивачем залишились належним чином не зясованими відповідачем.

При цьому як при проведенні інспекційного відвідування, так і при розгляді справи відповідачем не було забезпечено позивачу його права на участь у прийнятті рішення щодо нього та надання своїх пояснень, доказів і заперечень.

Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про належне повідомлення позивача про розгляд справи, оскільки доказів такого повідомлення не надано, більше того, у відзиві сам відповідач підтверджує, що повідомлення від 28.12.2018р. ФОП ОСОБА_1 не отримав. Пунктами 6, 7 Порядку №509 визначено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Отже, неявка представника субєкта господарювання є підставою для розгляду справи без участі такого представника виключно при наявності одночасної сукупності 2 умов: субєкта господарювання повідомлено про розгляд справи; від нього не надійшло обґрунтованого клопотання про відкладення. Однак виконати другу умову можливо тільки в тому випадку, якщо субєкту господарювання не просто надіслано відповідне повідомлення, але й воно було ним фактично отримано.

Аналіз наведених обставин в сукупності вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови про накладення штрафу діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), необґрунтовано прийшовши до висновку про винуватість позивача у вчиненні порушення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), без дотримання принципу верховенства права.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Жодним з цих приписів та принципів оскаржуване рішення не відповідає.

Відтак оскаржувана постанова відповідача від 03 січня 2019 року №ХС2875/1148/АВ/П/ТД-ФС є безпідставною і не ґрунтується на законі, а тому є протиправною.

На думку суду відповідач, приймаючи цю постанову та притягуючи позивача до відповідальності, не встановив необхідних обставин для кваліфікації дій позивача як правопорушення, не надав таким обставинам належної правової оцінки, чим порушив вимоги Конституції України (ст.ст.19, 58), КЗПП України, Порядків №295 та 509.

При цьому у даному конкретному випадку суд не може встановлювати такі обставини та надавати їм оцінку, оскільки це буде фактично повторним здійсненням як інспекційного відвідування, так і розгляду справи про накладення штрафу, повноваженнями щодо здійснення яких наділений законодавством саме відповідач, а не суд.

За таких обставин адміністративний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 6701,40 грн. згідно квитанцій від 16.01.2019р. №0.0..1 та №0.0..1, а також від 28.01.2019р. №0.0..1.

Оскільки позов повністю задоволено, то позивачу належить відшкодувати сплачений судовий збір в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 132-143, 241-246, 250, 251, 255, 257-262 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (74300, Херсонська область, м. Берислав, вул. 1 Травня, 198-А, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держпраці у Херсонській області (73026, Херсонська область, м. Херсон, вул. Тираспільська, 1, ) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування штрафу - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Херсонській області від 03 січня 2019 року №ХС2875/1148/АВ/П/ТД-ФС про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 670140,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Херсонській області (73026, Херсонська область, м. Херсон, вул. Тираспільська, 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (74300, Херсонська область, м. Берислав, вул. 1 Травня, 198-А, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 6701 (шість тисяч сімсот одна) грн. 40 (сорок) коп..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення складено та підписано 01 квітня 2019р.

Суддя Пекний А.С.

кат. 112040100