Справа № 826/12211/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю: секретаря Суркової Д.О.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Шокуна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (а.с.202 том1), просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 20.07.2018 про закінчення виконавчого провадження, також, визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо нефінансування питання забезпечення сім'ї позивача житлом та зобов»язати Кабінет Міністрів України виділити кошти в сумі 1507000 грн на придбання двох однокімнатних квартир сім»ї позивача в м.Полтава.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 20.07.2018 ВП №42095078 про закінчення виконавчого провадження закрито з підстав належності розгляду цієї частини позовних вимог в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що Кабінет Міністрів України не є головним розпорядником бюджетних коштів, які спрямовуються на забезпечення соціального захисту громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, а в Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» відсутні відокремлені видатки на забезпечення зазначеної категорії громадян житлом, тому Кабінет Міністрів України в рамках спірних правовідносин позбавлений можливості реалізувати певну компетенцію відповідно до положень Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт зазначає, що у Кабінету Міністрів України існує законодавчо встановлений обов»язок кожного року виділяти кошти для забезпечення житлом категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак, він цього обов»язку не виконує, що свідчить про протиправну бездіяльність, проте, дана обставина була проігнорована судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач складом сім»ї дві особи з червня 1992 року перебуває на квартирному обліку в Полтавському міськвиконкомі відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.02.2001 зобов»язано Полтавський міськвиконком та Полтавське обласне управління з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Полтавської облдержадміністрації надати позивачці на сім»ю з двох осіб жиле приміщення, яке відповідає вимогам ст.ст.47,48,50 Житлового кодексу України, згідно черги сімей-переселенців із зони забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Вказане судове рішення тривалий час перебувало на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, але виконано не було у зв'язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань.

Постановою державного виконавця від 20.07.2018 ВП №42095078 виконавче провадження було закінчено на підставі ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у невиділенні коштів для забезпечення її сім'ї житлом, звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів суду, що діяв в межах наданих повноважень та на їх виконання, тобто, правомірно.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Так, згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 113 Конституції України, статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, діяльність якого, зокрема, спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, що прийняті відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції, зокрема, здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України (статті 113, 116 та 117 Конституції).

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), зокрема, визначає повноваження Кабінету Міністрів України по забезпеченню жилими приміщеннями громадян, які евакуйовані, відселені (відселяються) або самостійно переселялися (переселяються) з територій України з підвищеними рівнями радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, відповідно до абзацу п'ятого частини 2 статті 32 Закону, органи місцевого самоврядування щорічно виділяють для забезпечення жилою площею вказаних громадян 15 процентів всього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями), для чого Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям, на території яких самостійно переселяються громадяни з території радіоактивного забруднення, цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що самостійно переселилися.

Абзац п'ятий пункту 3 статті 32 Закону встановлює, що Кабінет Міністрів України виділяє Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській і Севастопольській міським державним адміністраціям, на територію яких самостійно переселяються (переселилися) громадяни, відповідно до статті 4 цього Закону, капіталовкладення для придбання житла.

Відповідно до Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга статті 95 Конституції).

Так, відповідач наголошує і суд першої інстанції погоджується з тим, що Кабінет Міністрів України не має повноважень щодо фінансування спірного питання, оскільки, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 2501200 та кодом функціональної класифікації видатків та кредитування бюджету 1070, зазначено «Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», головним розпорядником коштів визначено Міністерство соціальної політики України, яке, у відповідності до ст. 2 Бюджетного кодексу України, має повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 23 Бюджетного кодексу України головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України, шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

При цьому, головний розпорядник отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет).

В свою чергу, як визначено п.п.4,6,9 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на таких принципах:

- принцип повноти - до складу бюджетів підлягають включенню всі надходження бюджетів та витрати бюджетів, що здійснюються відповідно до нормативно-правових актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування;

- принцип ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів;

- принцип справедливості і неупередженості - бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

При цьому, відповідно до ст.30 Бюджетного кодексу України, видатки та кредитування Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, пов'язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтею 87 цього Кодексу.

В свою чергу, згідно п. 9 ч.1 ст.87 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67 1 цього Кодексу), належать, зокрема, видатки на програми соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністром України: соціальний захист та соціальне забезпечення, тощо.

При цьому, як передбачено ч.1 ст. 32 цього Кодексу, Кабінет Міністрів України розробляє Бюджетну декларацію та проект закону про Державний бюджет України.

Відповідно до ст. 33 Бюджетного кодексу України, Міністерство фінансів України щороку спільно з іншими головними розпорядниками коштів державного бюджету відповідно до цілей та пріоритетів, визначених у щорічному посланні Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, Програмі діяльності Кабінету Міністрів України, прогнозних та програмних документах економічного і соціального розвитку, складає Бюджетну декларацію - документ середньострокового бюджетного планування, що визначає засади бюджетної політики і показники державного бюджету на середньостроковий період та є основою для складання проекту Державного бюджету України і прогнозів місцевих бюджетів.

Під час складання Бюджетної декларації для узгодження бюджетної політики (включаючи бюджетні показники на середньостроковий період) Міністерство фінансів України проводить консультації з членами Кабінету Міністрів України та незалежними експертами.

Показники Бюджетної декларації визначаються з урахуванням положень та показників, визначених на відповідні бюджетні періоди Бюджетною декларацією, схваленою у попередньому бюджетному періоді.

Згідно ст. 37 Бюджетного кодексу України, Міністерство фінансів України подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.

Кабінет Міністрів України до схвалення проекту закону про Державний бюджет України подає цей проект закону:

Раді національної безпеки і оборони України по статтях, пов'язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України;

Вищій раді правосуддя по статтях, пов'язаних із забезпеченням функціонування судів і діяльності суддів, органів та установ системи правосуддя.

Кабінет Міністрів України схвалює проект закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому.

В свою чергу, головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують уточнення бюджетних запитів з урахуванням прийнятих Кабінетом Міністрів України рішень щодо доопрацювання проекту закону про Державний бюджет України для подання до Верховної Ради України та у триденний строк подають їх до Міністерства фінансів України.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється за рахунок бюджетних коштів. Порядок використання цих коштів на кожний рік визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що Кабінет Міністрів України має безпосередні повноваження щодо планування та схвалення державного бюджету на відповідний рік, проте, як свідчать матеріали справи, протягом 2014-2018 років не виділяв Полтавській обласній державній адміністрації цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що самостійно переселилися, на виконання своїх обов»язків, передбачених статтею 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв»язку з чим, видатки на забезпечення житлом громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, не затверджувались, що є протиправною бездіяльністю, наслідком якої є порушення законних прав та інтересів позивача як особи, що переселилися з території радіоактивного забруднення.

Таким чином, на переконання судової колегії, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов»язання відповідача виділити кошти для забезпечення житлом конкретно сім»ї ОСОБА_3, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається і не є спірним, що в Полтавській області на обліку для позачергового одержання житла відповідно до ст.32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», перебуває 327 сімей громадян, які переселилися із зони радіоактивного забруднення, з них при виконавчому комітеті Полтавської міської ради, сім'я ОСОБА_3 у пільговому списку за датою постановки на квартирний облік значиться під №37.

Отже, у разі надання позивачу та членам її сім'ї житла поза чергою серед такої ж категорії осіб, це може призвести до порушення, перш за все, соціальної справедливості по відношенню до сімей громадян, які перебувають у черзі раніше, та їх законних прав та інтересів.

До того ж, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.02.2001 зобов»язано органи місцевого самоврядування забезпечити сім»ю позивачки житлом, саме, в порядку черговості (а.с.9 том 1).

Таким чином, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиділення протягом 2014-2018 років Полтавській обласній державній адміністрації на виконання частини 2 статті 32 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» цільовим призначенням капітальні вкладення для забезпечення житлом громадян, що самостійно переселилися з території радіоактивного забруднення.

Зобов»язати Кабінет Міністрів України на виконання частини 2 статті 32 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виділити Полтавській обласній державній адміністрації цільовим призначенням капітальні вкладення для забезпечення житлом сімей, що самостійно переселилися з території радіоактивного забруднення і перебувають на квартирному обліку при виконавчому комітеті Полтавської міської ради у пільговому списку, в тому числі, сім»ї ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02.04.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк