Справа № 2а/1270/5785/12
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

29 березня 2019 року

справа №2а/1270/5785/12

адміністративне провадження №К/9901/40992/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Васильєвої І.А., Гончарової І.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Луганська Луганської області ДПС

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2012 року у складі суддів Міронової Г.М., Блохіна А.А., Юрко І.В.

у справі № 2а/1270/5785/12

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альконгруп»

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Луганська Луганської області ДПС

про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альконгруп» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Луганська Луганської області ДПС (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість, з мотивів безпідставності їх прийняття.

Луганський окружний адміністративний суд постановою від 6 вересня 2012 року у задоволенні позову відмовив. Приймаючи рішення, суд виходив з того, що договір № 21 від 1 лютого 2012 року між Товариством та Приватним підприємством «Товар-систем» не визначає порядку приймання товару за кількістю і якістю у відповідності до Інструкції про порядок прийомки, затверджених постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15 червня 1965 року П-6 та від 25 квітня 1966 року П-7, а видаткові накладні не містять відомостей про умови зберігання товару.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 7 листопада 2012 року скасував рішення суду першої інстанції, задовольнив позовні вимоги, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 10 липня 2012 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 141916,00 грн та нарахована штрафна санкція в сумі 35479,00 грн, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 10 липня 2012 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в загальному розмірі 163204,00 грн та нарахована штрафна санкція в сумі 40801,00 грн.

У грудні 2012 року відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, частини 2 статті 195 Податкового кодексу України, статей 11, 69, 159, 161 Кодексу адміністративного судочинства України просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили - що у період з 26 червня 2012 року по 27 червня 2012 року посадовими особами відповідача проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з приватним підприємством «Товар-систем» за період з 1 лютого 2012 року по 29 лютого 2012 року, за результатами якої складено акт № 904/23/37057906 від 27 червня 2012 року.

Висновками акта перевірки встановлено порушення Товариством:

- пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 141916 грн.

- пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 163204 грн.

Згідно акта з приватним підприємством «Товар-систем» неможливо провести зустрічну звірку внаслідок того, що останнє не знаходиться за юридичною адресою, його місце знаходження неможливо встановити. За даними декларацій з прибутку підприємства в першому кварталі 2012 року виручка від реалізації склала - 0 тис. грн.; балансова вартість основних засобів за 2011-2012 роки складає 0 тис. грн. Також згідно бази даних приватне підприємство «Товар-систем» не використовувало в своїй діяльності офісні, виробничі, будівельні, складські приміщення тощо. Внаслідок чого податковим органом встановлено нереальність здійснення господарських операцій з поставки товарів (робіт, послуг) на адресу Товариства від Приватного підприємства «Товар-сістем» за лютий 2012 року.

На підставі акта перевірки № 904/23/37057906 від 27 червня 2012 року відповідачем винесені податкові повідомлення - рішення від 10 липня 2012 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 141916 грн та нарахована штрафна санкція в сумі 35479 грн та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток в загальному розмірі 163204 грн та нарахована штрафна санкція в сумі 40801 грн.

Спірним питанням даної справи є реальність господарських операцій між Товариством та Приватним підприємством «Товар-систем» за період з 1 лютого 2012 року по 29 лютого 2012 року, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та визначення податкових зобов'язань.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

З 1 січня 2011 року відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

У відповідності до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Як зазначено у пункті 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 Податкового кодексу України, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 Податкового кодексу України) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та не поставлено під сумнів доводами касаційної скарги, що між Товариством та Приватним підприємством «Товар-систем» укладено договір № 21 від 1 лютого 2012 року. За вказаним договором покупець - Товариство зобов'язується прийняти й оплатити електроматеріали, запчастини, будівельні матеріали та інші матеріали товари в асортименті (надалі іменується «товар»). Згідно пункту 3.1 договору передання товарів від постачальника до покупця (відвантаження товару) за цим договором здійснюється в строки, що визначені в заявці покупця. Згідно пункту 4.3 договору приймання товару (за кількістю і якістю) здійснюється в порядку та на умовах, визначених договором. Згідно пункту 5.1 договору відвантаження товару провадиться за умовами сторін.

На підтвердження виконання вищезазначеного договору на поставку продукції позивачем булі надані видаткові накладні, з зазначенням найменування товару, його кількості та вартості з урахуванням податку на додану вартість, податкові накладні, посвідчення про якість продукції, доставка та отримання товару підтверджується товарно-транспортними накладними. Вказані документи досліджено судами.

Суд апеляційної інстанції встановив, що надані позивачем первинні документи є документами первинного бухгалтерського обліку та оформлені відповідно до вимог Закону України № 996 «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд не погоджується з доводами касаційної скарги, що видаткові накладні не можуть бути визнані доказами підтвердження виконання умов договору, оскільки не містять відомостей про умови зберігання на складі одержувача, не містять відомостей про стан тари та упаковки на момент огляду, відомостей щодо зважування, відомостей щодо якості товару.

Обов'язковими реквізитами первинного документа, зокрема, видаткової накладної, є дата складання, назва підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Тобто дані, на які вказує податковий орган, не є обов'язковими, та, відповідно, їх відсутність у видатковій накладній не позбавляє документ статусу первинного.

Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що ухилення однією із сторін угоди від сплати податків після укладання та виконання спірної угоди не може бути підставою для висновку про нереальність господарської операції. Податковим органом не надано жодних доказів, які свідчать про намір позивача при укладанні спірного договору діяти з метою уникнути оподаткування фінансово-господарських результатів виконання цього договору, незаконного привласнення податку на додану вартість, нарахованого в ціні продажу робіт (послуг), із завідомим усвідомленням неперерахування суми податку на додану вартість до Державного бюджету України.

Суд погоджується з доводом суду апеляційної інстанції, що можлива відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності у контрагента позивача не може бути підставою для висновку про нікчемність укладеного із ним договору на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України. Зазначені норми законодавства не пов'язують нікчемність правочину з відсутністю умов для здійснення господарської діяльності.

Стаття 83 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент перевірки) визначає, що для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не поставлено під сумнів доводами касаційної скарги, що в акті перевірки податковий орган зазначив, що контрагент позивача Приватне підприємство «Товар-систем» не знаходиться за юридичною адресою, але не здійснив заходів, передбачених пунктом 12 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців». Таким чином, податковим органом не дотримано умов та порядку проведення документальної планової виїзної перевірки.

З урахуванням вищевикладеного, з огляду на реальний характер операцій, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що позивач мав право включати суму податку на додану вартість по господарських операціях із приватним підприємством «Товар-систем» до складу податкового кредиту. Безпідставність збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем обумовлює й безпідставність застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій за спірним податковим повідомленням.

Відповідач касаційною скаргою просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно здійснення господарських операцій із контрагентом позивача, що знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого, касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Луганська Луганської області ДПС залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2012 року у справі № 2а/1270/5785/12 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Васильєва

І.А. Гончарова