Справа № 1340/5530/18
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5530/18
У Х В А Л А

з питань закриття провадження у справі

25 березня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого-судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Мусій С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування наказу,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, Позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради (далі Департамент містобудування ЛМР, Відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради № А-149 від 26.09.2016 «Про затвердження гр. ОСОБА_5 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням кв. 14а на вул. П. Саксаганського, 11 з розширенням за рахунок влаштування другого рівня (антресолі)».

Ухвалою від 23.11.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно судом до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 (далі ОСОБА_5, Третя особа).

В обгрунтування позовних вимог Позивач вказує на те, що вона є співвласником квартири № 16а в будинку 11 на вул. Саксаганського, що у м. Львові. ОСОБА_5 є співласником квартири № 14а в будинку № 11 на вул. Саксаганського, що у м. Львові. Квартира, яка належить Позивачу на праві власності, межує з квартирою ОСОБА_5

Зазначає, що 26.09.2016 Відповідачем виданий наказ № А-149 «Про затвердження гр. ОСОБА_5 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири № 14-а на вул. П. Саксаганського, 11 з розширенням за рахунок влаштування другого рівня (антресолі)». Позивач вказує на те, що ОСОБА_5, за рахунок горища, яке є у власності всіх мешканців багатоквартирного будинку, здійснив демонтаж стелі та збільшив висоту приміщень у своїй квартирі, без відповідної згоди співвласників. Наголошує, що оскаржуваний наказ прийнято з грубим порушенням правових норм у сфері містобудівної діяльності, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (арк. справи 34-37), згідно з яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Вказав на те, що наказ від 26.09.2016 № А-149 «Про затвердження гр. ОСОБА_5 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири № 14-а на вул. П. Саксаганського, 11 з розширенням за рахунок влаштування другого рівня (антресолі)» прийнятий на основі поданих документів заявником із врахуванням локальних нормативно-правових актів та норм законодавства України, перелічених у цьому наказі. Зазначає, що відповідно до статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування України» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження у галузі будівництва. Звертає увагу на те, що на момент прийняття Відповідачем оскаржуваного наказу було чинне рішення Галицького районного суду міста Львова від 01.06.2016 у справі № 461/1973/16-ц, згідно з яким визнано за ОСОБА_5 право на проведення реставрації з переплануванням приміщень квартири № 14-а у будинку 11 на вул. П. Саксаганського в м. Львові, з розширенням шляхом влаштування другого рівня квартири в межах існуючого площі такої квартири в мезоніні без погодження (згоди) співвласників зазначеного багатоквартирного будинку. Таким чином, на думку Відповідача, оскаржуване рішення прийняте правомірно, підстав для його скасування немає, а позовна заява ОСОБА_1 є передчасною та необґрунтованою.

11.02.2019 ОСОБА_1 подала відповідь на відзив (арк. справи 100-102).

25.03.2019 у підготовчому засіданні представник третьої особи подав клопотання, згідно з яким просив провадження у справі закрити. Таке клопотання обгрунтоване тим, що предметом спору у справі є правомірність рішення органу місцевого самоврядування, яке на думку Третьої особи, за своєю правовою природою не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії, за приписами якого виникли правовідносини, повязані з реалізацією субєктами цих правовідносин певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Вважає вказаний спір цивільним спором, що виключає можливість розгляду справи № 1340/5530/18 за правилами адміністративного судочинства (арк. справи 221-223).

Позивач, представник позивача у підготовчому засіданні щодо клопотання про закриття провадження у справі заперечили. Представник позивача вказав на те, що оскаржуваним наказом порушені культурні права Позивача. Просили відмовити у задоволенні такого.

Представник відповідача не заперечив щодо закриття провадження у справі.

При вирішенні клопотання про закриття провадження у справі, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому субєкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, повязаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обовязковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, повязаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Суд зазначає, що за змістом вказаних приписів участь субєкта владних повноважень є обовязковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Водночас, сама по собі участь у спорі субєкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції.

Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен зясовувати, у звязку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії субєктів владних повноважень.

Суд встановив, що 26.09.2016 Відповідач прийняв наказ № А-149 «Про затвердження гр. ОСОБА_5 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири № 14-а на вул. П. Саксаганського, 11 з розширенням за рахунок влаштування другого рівня (антресолі)» (арк. справи 39).

Згідно з пунктом 1 вказаного наказу Департамент містобудування наказав: затвердити громадянину ОСОБА_5 вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири № 14-а на вул. П. Саксаганського, 11 з розширенням за рахунок влаштування другого рівня (антресолі).

Відповідно до пункту 2 згаданого наказу громадянину ОСОБА_5:

2.1. У встановленому порядку отримати технічні умови на інженерне забезпечення проектованого обєкту.

2.2. Розробити у спеціалізованій проектній організації або фахівця, який має кваліфікаційний сертифікат на виконання робіт відповідного профілю, проектну документацію на реставрацію з переплануванням та провести її експертизу згідно чинного законодавства.

2.3. Звернутися в інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові для реєстрації декларації (дозволу) про початок виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів.

Позивач вказує на те, що оскаржуваний наказ Департаменту містобудування Львівської міської ради, порушує її законні інтереси як співвласника багатоквартирного будинку. Зазначає, що при затвердженні вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири № 14-а на вул. Саксаганського, 11, що у м. Львові, ОСОБА_5 збільшив площу своєї квартири за рахунок горища, яке є у власності усіх мешканців будинку, в тому числі і Позивача.

Отже, спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок здійснення Третьою особою ОСОБА_6 реконструкції квартири, яка належить йому на праві власності, та порушення майнового права Позивача.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином, захист житлових прав позивача повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень субєкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або повязаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи наведені норми, не є публічно-правовим спір між субєктом владних повноважень та субєктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії субєкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь субєкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Суд встановив, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи щодо правомірності наказу Департаменту містобудування Львівської міської ради, згідно з яким затверджені вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири, яка належить Третій особі на праві власності. Разом з тим, такі правовідносини, на думку суду, виникли між Позивачем та Третьою особою у справі. Як вказує Позивач, реставрація квартири Третьої особи з розширенням, відбулася за рахунок горища спільного користування.

Позивач вбачає порушення своїх прав, як співвласника багатоквартирного будинку, у наслідках, спричинених рішенням субєкта владних повноважень, оскільки внаслідок такого, Позивач позбавлена можливості користуватися горищем, тобто майном у багатоквартирному будинку.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що такий спір має приватноправовий характер, повязаний з реалізацією майнових прав Позивача, а тому визнання протиправним оскаржуваного наказу є способом захисту її цивільних прав та інтересів. Тобто, такі права можуть бути захищені в порядку цивільного судочинства.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975, заява № 4451/70 § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» від 17.01.2012, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічний висновок викладений у постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 815/1568/16, від 20.09.2018 у справі № 813/1076/17, від 30.10.2108 у справі № 813/3685/14.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України, суті спірних правовідносин, враховуючи висновки Верховного Суду, суд звертає увагу, що заявлений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд вважає за необхідне у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України закрити провадження у справі та розяснити Позивачу, що за захистом своїх прав слід звернутися до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до частини 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

У відповідності до частини 2 статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог частини 5 статті 139 КАС України такі стягненню не підлягають, оскільки Позивач є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується копією з пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (арк. справи 18), тому звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 8 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 183, 238, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування наказу.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Розяснити позивачу, що повторне звернення з тим самим позовом не допускається.

Розяснити позивачу, що розгляд такого спору належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом пятнадцяти днів з дня складення повної ухвали з урахуванням п.п. 15.5 п. 5 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст ухвали складений 30.03.2019.

Суддя Мричко Н.І.