Справа № 2140/1563/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1563/18

Категорія: 10.4.1 Головуючий в І інстанції: Хом'якова В.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 13.11.2018 р. м. Херсон

Пятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання дій протиправними та скасування постанов про накладення штрафів, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Херсонській області, в якому просила: визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління Держпраці у Херсонській області в частині ухвалення постанов про накладення штрафів уповноваженими посадовими особами № ХС1985/1147/АВ/2П/КП-ФС від 24.07.2018 року та № ХС 1985/1147/АВ/2П/ІП-ФС від 24.07.2018 року у відношенні ФОП ОСОБА_2; скасувати постанову Головного управління Держпраці у Херсонській області № ХС 1985/1147/АВ/2П/МТ-ФС від 24.07.2018 року про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 у розмірі 111690 грн.; скасувати постанову Головного управління Держпраці у Херсонській області № ХС 1985/1147/АВ/2П/ІП-ФС від 24.07.2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу у розмірі 3723 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги про визнання протиправними та скасування постанов про накладення на неї штрафів від 24.07.2018 року, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є приватним підприємцем, здійснює діяльність у сфері ресторанів, надання послуг мобільного харчування, роздрібної торгівлі переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, а саме в кафе «Імперіал» смт. Чаплинка Херсонської області.

14.06.2018 року до Головного управління Держпраці у Херсонській області надійшла заява ОСОБА_3 про те, що вона працювала у ФОП ОСОБА_2, ОСОБА_4, які допустили по відношенню до неї порушення законодавства про працю .

На підставі даного звернення, Головним управлінням Держпраці у Херсонській області було видано наказ № 581 від 18.06.2018 року «Про проведення інспекційного відвідування», в тому числі, ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, оплати праці, гарантій для неповнолітніх та працівників на час виконання державних або громадських обов'язків.

19.06.2018 року Головним управлінням Держпраці у Херсонській області було видано направлення № 828 головному державному інспектору Дудченко Н.В. для проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2

За результатами проведення вказаного інспекційного відвідування інспектором був складений акт № ХС1985/1147/АВ від 03.07.2018 року, в якому вказано, зокрема, що в порушення вимог ч. 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 33 Закону України «Про оплату праці» ФОП ОСОБА_2 не нараховувалась та не виплачувалась індексація заробітної плати, протягом червня-грудня 2017 року настав період індексувати заробітну плату кухарям ОСОБА_5 та ОСОБА_3, офіціанту ОСОБА_6 період індексування наступив з липня по грудень 2017 року. В акті інспекційного відвідування зазначено, що заробітна плата ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за червень, липень 2017 року складала 3200 грн., із серпня 2017 року розмір зарплати був підвищений до 3265 грн. та залишався незмінним до кінця 2017 року.

Також, наведеним актом встановлено, що в порушення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст. 83 КЗпП наказом № 3 від 27.04.2018 позивач звільнила кухаря ОСОБА_3, у відомості на зарплату за квітень 2018 року у частині «нараховано» є відомості про нарахування заробітної плати за 19 робочих днів, а сума остаточного розрахунку з працівником чи компенсація за дні невикористаної відпустки відсутні, хоча з наказу від 04.12.2017 року № 6 видно, що щорічну відпустку надавалось ОСОБА_3 за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, тобто, кухарю ОСОБА_3 належить отримати компенсацію за всі дні невикористаної відпустки за період 01.01.2018 року 27.04.2018 року.

Крім того, в акті інспекційного відвідування вказано, що в порушення вимог п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» ФОП ОСОБА_2 при розрахунку заробітної плати за час щорічної відпустки ОСОБА_6 не провела коригування заробітної плати за березень-грудень 2017 року, схожа ситуація в розрахунку заробітної плати за час щорічної відпустки ОСОБА_5 не коригувалась заробітна плата за липень-грудень 2016 року. ОСОБА_6 надана відпустка з 07.03.2018 року, відпускні обчислювались виходячи з розрахунку 112,67 грн. середнього заробітку за день, з урахуванням заробітної плати 3200 грн. за період березень-липень 2017 року, 3265 грн. за серпень-грудень 2017 року, 3723 грн. за січень-лютий 2018 року. Що стосується ОСОБА_5, то відпустка була їй оформлена з 08.07.2017 року на 24 дні, при цьому, розрахунок відпускних здійснений виходячи з середнього заробітку 79,51 грн., при цьому, взята до уваги заробітна плата за період липень-листопад 2016 року в розмірі 1470 грн., за грудень 2016 року - 1600 грн., за січень-червень 2017 року - 3200 грн.

На підставі висновків вказаного акту 03.07.2018 року відповідачем був винесений, зокрема, припис № ХС1985/1147/АВ/2П, яким було зобов'язано ФОП ОСОБА_2 у строк до 03.08.2018 року донарахувати та виплатити індексацію заробітної плати працівникам ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, так як протягом червня-грудня 2017 року настав період індексувати заробітну плату вищезазначеним працівникам, що ФОП ОСОБА_2 зроблено не було; донарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки найманому працівнику ОСОБА_3, провести коригування заробітної плати за березень-грудень 2017 року, в частині складання розрахунку заробітної плати за час щорічної відпустки ОСОБА_6, та за липень-грудень 2016 року ОСОБА_5, та інші вимоги.

Також, відповідачем у відношенні ФОП ОСОБА_2 24.07.2018 року винесені постанови про накладення штрафів, а саме: № ХС 1985/1147/АВ/2П/МТ-ФС від 24.07.2018 року про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 у розмірі 111690 грн. на підставі абз. 4 ч.2 ст. 265 КЗпП України; № ХС 1985/1147/АВ/2П/ІП-ФС від 24.07.2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу у розмірі 3723 грн. на підставі абз. 8 ч.2 КЗпП України

Позивач, не погоджуючись з прийнятими постановами про накладення штрафів, звернулась до суду з даним позовом.

Предметом даної справи є законність постанов Головного управління Держпраці у Херсонській області про накладення на позивача штрафів, які позивач просить скасувати.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції, враховуючи, що факт не нарахування та не виплати індексації заробітної плати, не виплати компенсації за невикористану відпустку та не коригування відпускних підтверджується належними доказами, які були досліджені судом, та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, дійшов висновку, що відповідач у справі, який є органом державної виконавчої влади та у спірних відносинах виступає у якості суб'єкта владних повноважень, під час прийняття постанов про накладення штрафів від 24.07.2018 року діяв у спосіб, який визначено чинним законодавством,

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Так, підставою для накладення на позивача штрафу у розмірі 111690 грн. оскаржуваною постановою згідно абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України стали встановлені з боку останньої порушення вимог: ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці» - не нарахування та не виплата індексації заробітної плати, а саме відповідачем було встановлено, що протягом червня-грудня 2017 року настав період індексувати заробітну плату кухарям ОСОБА_5 та ОСОБА_3, офіціанту ОСОБА_6 період індексування наступив з липня по грудень 2017 року, що позивачем зроблено не було.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Також, згідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати надбавки, премії, гарантії та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші виплати, що мають постійний характер.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та не заперечується апелянтом, останнє підняття заробітної плати відбулось в січні 2017 року, посадові оклади працівникам позивача з 01 січня 2017 року встановлені в розмірі 3200 грн.

Індекс споживчих цін у 2017 році становив: січень 2017 року - 101,1%; лютий 2017 року - 101 %; березень 2017 року - 101,8%; квітень 2017 року - 100,9%; травень 2017 року - 101,3%; червень 2017 року - 101,6%; липень 2017 року - 100,2%; серпень 2017 року - 99,9%; вересень 2017 року - 102%; жовтень 2017 року - 101,2%; листопад 2017 року - 100,9%, грудень - 101,0%.

Відповідно даних Держстату приріст індексу споживчих цін перевищив поріг 103 відсотки у травні 2017 року, отже, підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з 1 червня 2017 року, а тому індексувати заробітну плату працівникам належало з червня 2017 року.

Суд першої інстанції встановив, що працівники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 за червень-липень 2017 року отримували заробітну плату у розмірі 3200 грн., із серпня 2017 року розмір заробітної плати був підвищений до 3265 грн. розпорядженням № 1/2 від 28.07.2017 року та залишався незмінним до кінця 2017 року.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, у травні 2017 року індекс споживчих цін перевищив 103,94%, тому індексацію треба було нараховувати та виплачувати з 01.06.2017 року.

Позивач не заперечує той факт, що у червні та липні 2017 року виплата заробітної плати наведеним працівникам відбувалась без проведення індексації.

Фактично індексація була нарахована та виплачена тільки 04.07.2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується відомістю на зарплату надану позивачем суду та при поданні до відповідача заперечень на акт інспекційного відвідування.

Щодо ОСОБА_3, то доказів виплати їй індексації заробітної плати за червень, липень 2017 року суду не надано.

Також, як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та не заперечується апелянтом, з 01.08.2017 року позивачем було збільшено суму заробітної плати працівникам з 3200 грн. до 3265 грн., а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в серпні 2017 року індексація не повинна проводитись.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що серпень 2017 року є базовим місяцем для цілей нарахування поточної індексації та точкою відліку для розрахунку коефіцієнта індексації, індекс споживчих цін за серпень приймають за 1 або 100%.

В свою чергу, починаючи з вересня 2017 року необхідно розраховувати приріст індексу споживчих цін.

Індекс інфляції у вересні 102%, у жовтні 102%, у жовтні 101,2%, у листопаді 100,9%, у грудні 2017 року - 101,0%.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що право на індексацію в умовах інфляції може виникнути тільки на третій місяць після підвищення окладу, а тому індексацію за вересень-листопад 2017 року позивач проводити не була зобов'язана.

Водночас, в грудні 2017 року необхідно було врахувати загальний індекс 3.2 та провести індексацію заробітної плати за грудень 2017 року, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Проте, доказів нарахування та виплати індексації заробітної плати за грудень 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, як під час проведення інспекційного відвідування, так і під час судового розгляду справи, позивач не надала.

Ненарахування індексації заробітної плати за наявності підстав є порушенням ст. 95 КЗпП України і відповідно мінімальних державних гарантій в оплаті праці

Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

На підставі наведеного, враховуючи, що в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження встановлені відповідачем під час інспекційного відвідування обставини щодо не нарахування та не виплати трьом працівникам позивача індексації заробітної плати, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу у розмірі 111690 грн. згідно абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Підставою для накладення на позивача штрафу у розмірі 3723 грн. оскаржуваною постановою згідно абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України стали встановлені з боку останньої порушення вимог: ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» - не нарахування та не виплата кухарю ОСОБА_3 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а також не проведення коригування на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення посадових окладів суми заробітної плати за час щорічної відпустки.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та не заперечується апелянтом, позивач, наказом № 3 від 27.04.2018 року, звільнила кухаря ОСОБА_3

Проте, компенсацію за невикористану відпустку їй не виплачено.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 належала компенсація за невикористану відпустку за 2018 рік тривалістю пропорційно відпрацьованому часу (01.01.2018 р. по 31.12.2018 р.), оскільки згідно наказу від 04.12.2017 року № 6 попередня відпустка була надана останній за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вказав на те, що надана позивачем відомість на зарплату за квітень 2018 року містить нарахування відпускних в сумі 913,52 грн. за 8 днів невикористаної відпустки, проте не є належних доказом такої виплати, оскільки відсутній підпис ОСОБА_3 про отримання зарплати.

Що стосується порушення з боку позивача в частині не коригування відпускних на коефіцієнт зарплати при підвищенні посадових окладів (порушення п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати») працівникам ОСОБА_6 та ОСОБА_5, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Таким чином, відповідно до Порядку № 100, при обчисленні відпускних ОСОБА_6 у березні 2018 року та ОСОБА_5 у липні 2017 року, враховуючи, що в періоді, який був розрахунковим для обчислення середньої заробітної плати, відбувалось неодноразове підвищення посадових окладів, позивач повинна була здійснити коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що вказана вимога є обов'язковою до виконання.

Позивач мав право застосовувати з врахуванням фінансових можливостей менший коефіцієнт коригування, разом з тим, зменшення коефіцієнта коригування не позбавляє обов'язку провести таке коригування.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено під час апеляційного розгляду справи та не заперечується апелянтом, наказом № 1/1 від 01.11.2016 року (п. 2) було встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати та відпускних у 2017 році в розмірі 1.00 виходячи з фінансової неспроможності позивача, заниження рентабельності та недостатністю обігових коштів.

Проте, встановлення коефіцієнта коригування в розмірі 1.00 означає, що фактично коригування не відбувається.

Позивач не довела суду існування обставин, які позбавляли її можливості здійснювати коригування заробітної плати - докази тяжкого фінансового стану або інші.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився з доводами відповідача про порушення позивачем вимог п. 10 Порядку № 100.

На підставі наведеного, враховуючи, що в ході судового розгляду справи знайшли своє підтвердження встановлені відповідачем під час інспекційного відвідування обставини щодо не нарахування та не виплати позивачем при звільненні працівника грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а також не проведення коригування на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення посадових окладів сум заробітної плати за час щорічної відпустки, що є порушенням ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваної постанови про накладення на позивача штрафу у розмірі 3723 грн. згідно абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

В ході судового розгляду справи позивачем жодним чином не спростовані встановлені порушення, що стали підставою для накладення на неї штрафів оскаржуваними постановами.

Колегія суддів наголошує, що в поданій апеляційній скарзі єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення заявлених вимог в частині визнання протиправними і скасування оскаржуваних постанов про накладення штрафів, позивачем визначено ту обставину, що станом на момент винесення вказаних постанов про накладення штрафів не закінчився строк для усунення порушень, за які на позивача накладені штрафи цими постановами, що встановлений приписом відповідача. Апелянт вказує на те, що враховуючи, що строк виконання припису не закінчився, у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваних постанов та накладення штрафів.

При цьому, в обґрунтування наведених доводів позивач послалась на те, що відповідач та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що індексація заробітної плати відноситься до мінімальних державних гарантів в оплаті праці, що дає підстави відповідачу накладати штраф за такі порушення незалежно від того, чи усуненні такі порушення, у строки, встановлені відповідачем.

На підставі наведеного, в поданій апеляційній скарзі позивач вказала на те, що у відповідача не було підстав для накладення на неї штрафу оскаржуваною постановою згідно абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними такі доводи апелянта з огляду на викладене.

Так, у відповідності до вимог п.п. 27-29 Поряду здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень обєкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення обєкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються.

Заходи до притягнення обєкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

За таких обставин, встановивши наявність з боку позивача порушень законодавства про працю щодо не нарахування та не виплати працівникам індексації заробітної плати, не нарахування та не виплати при звільненні працівника грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а також не проведення коригування на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення посадових окладів сум заробітної плати за час щорічної відпустки, колегія суддів вважає, що відповідач цілком правомірно прийняв оскаржувані постанови, незалежно від того чи усуненні позивачем ці порушення, у строк, встановлений приписами відповідача.

Що стосується посилань апелянта на те, що проведення індексації заробітної плати не є мінімальною гарантією в оплаті праці, колегія суддів вважає такі доводи апелянта також безпідставними, з огляду на викладене.

Так, частиною 2 статті 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР встановлено, що норми i гарантії з оплати праці, передбачені ч. 1 цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Таким чином, мінімальними гарантіями з оплати праці є норми i гарантії з оплати праці, що передбачені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР та КЗпП України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Також, зокрема, ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці, як норма та гарантія з оплати праці, що передбачена КЗпП України.

Крім того, вирішуючи справу, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.04.2018 у справі № 816/2325/16, згідно яких індексація заробітної плати є і мінімальною державною гарантією в оплаті праці, і державною соціальною гарантією, оскільки стосується працівників і їх сімей.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 28.03.2019 р.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька