Справа № 640/19521/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

29 березня 2019 року №640/19521/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління пенсійного фонду України в місті Києві
про стягнення коштів в сумі 8 187, 64 грн., стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якій просить суд стягнути з Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві невиплачену пенсію за травень-червень 2018 року в розмірі 8 187, 64 грн. та відшкодувати завдану відповідачем моральну шкоду в розмірі 25 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не попередивши позивача завчасно, з невідомих йому причин, не маючи достатніх правових підстав, в травні місяці 2018 року призупинив виплату пенсії, яку позивач отримував за віком, чим порушив його конституційне прав на пенсійне забезпечення. Після звернень ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Пенсійного фонду України, виплату пенсії позивачеві було поновлено, проте пенсія за травень та червень 2018 року у розмірі 8 187, 64 грн. залишилась досі не виплачена. Так, позивач наголошує, що в результаті незаконних дій посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, було порушено статтю 46 Конституції України та не виплачено позивачеві нараховану пенсію, яка є єдиним джерелом його доходу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.12.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні та запропоновано відповідачеві надати відзив на позовну заяву у встановлені судом строки.

Відповідач проти позову заперечив із посиланням на те, що протиправні дії з боку Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві відсутні. Позивач перебуває на обліку в органах пенсійного фонду як внутрішньої переміщена особа. Внаслідок проведення відповідної перевірки позивачеві було припинено виплату пенсії наслідок не підтвердження факту проживання. Після поновлення відповідної виплати, виплатити кошти пенсії за минулий період не представляєтся можливим через відсутність спеціального порядку.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п'ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Пунктом 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно довідки від 17.03.2015 №, ОСОБА_1 взятий на облік, як внутрішньо переміщення особа. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1.

Як стверджує позивач, в травні місяці 2018 року Головне управління пенсійного фонду України в місті Києві призупинило ОСОБА_1 виплату пенсії, яку останній отримував за віком.

Після звернень ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Генеральної прокуратури України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Пенсійного фонду України, виплату пенсії позивачеві було поновлено, проте пенсія за травень та червень 2018 року у розмірі 8 187, 64 грн. залишилась не виплачена.

Листом Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві від 21.06.2018 №25660/02/М-1456 позивача повідомлено, що виплату пенсії поновлено з 01.05.2018, а кошти за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 будуть забезпечені заявнику в найближчий виплатний період.

Листом відповідача від 08.08.2018 №57115/02/М-1456/2 позивача повідомлено, що кошти за липень 2018 року в розмірі 4 093, 82 грн. нараховані на додаткову відомість на липень 2018 року через установу банку ТВБВ 10026 АТ «Ощадбанк». Кошти в розмірі 8 187, 64 грн. за травень-червень 2018 року заплановані до виплати на додаткову відомість у серпні 2018 року.

Листом Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві від 28.08.2018 №67176/02 позивача повідомлено, враховуючи те, що суми доплат за минулий період (з 01.05.2018 по 30.06.2018) мають обліковуватись та виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на даний час не прийнятий, тому виплату пенсії забезпечено з липня 2018 року в місячному розмірі.

Станом на момент розгляду даної справи, заборгованість по пенсії за період з травня по червень 2018 року позивачеві не виплачена.

Позивач, вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, які полягають у невиплаті пенсії за вказаний вище період протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно - правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі за текстом - Закон №1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Варто наголосити на тому, що питання заборгованості по пенсії за період з травня по червень 2018 року, не є спірним. Відповідачем пенсія за вказаний період нарахована у повному обсязі, однак, не виплачена, що вбачається з листів від 21.06.2018 №25660/02/М-1456; від 08.08.2018 №57115/02/М-1456/2 та від 28.08.2018 №67176/02.

Також, відповідачем не спростовано доводи позивача щодо безпідставності припинення відповідної виплати пенсіїї у період травень-червень 2018 року.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: «суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», враховуючи наведене, позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд не погоджується з такою позицією, виходячи з наступного.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях №20-рп/2011 від 26.12.2011 та №2-рп-99 від 02.03.1999 висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статі 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон №1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Судом встановлено, що позивачу з 01.05.2018 по 30.06.2018 нараховувались пенсійні виплати, однак відповідачем заборгованість по пенсії позивача не виплачена.

На підставі частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідач не надав суду достатніх доказів на спростування заявлених позовних вимог, тому, враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про порушення Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві прав ОСОБА_1, що полягає у невиплаті позивачеві пенсії за період з травня по червень 2018 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши, надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позовній вимоги в частині стягнення з Головного управління пенсійного фонду України в місті Києві невиплаченої позивачеві пенсії за травень-червень 2018 року в розмірі 8 187, 64 грн. підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 в розмірі 8 187, 64 грн. та зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 в розмірі 8 187, 64 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з управління Пенсійного фонду України в місті Києві моральної шкоди в розмірі 25 000, 00 грн., то вказана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Згідно із приписами статті 21 Кодексу адміністративного судочиснтва України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідна вимога зазначена позивачем межах публічно-правового спору, тому розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Разом із тим, за визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються та, як наслідок, не можуть бути задоволені.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 72-77, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 в розмірі 8 187, 64 грн.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 в розмірі 8 187, 64 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.