Справа № 826/9362/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2019 року № 826/9362/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби з безпеки на транспорті (надалі також - відповідач) про визнання протиправним та скасування розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно складено акт та довідку щодо встановлених порушень при здійснені вантажоперевезень. А тому, складений розрахунок плати за проїзд великовагових та )або) великогабаритних транспортних засобів від 15.05.2018 не є належним та допустимим доказом порушення відповідачем нормативів вагових параметрів транспортного засобу.

Відповідач у письмовому запереченні просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість з огляду на те, що рейдова перевірка, зокрема, стосовно транспортного засобу, що належить позивачу, проведена посадовими особами Укртрансбезпеки відповідно до закону та в межах повноважень, в тому числі з використанням належним чином сертифікованих вимірювальних засобів.

Відповідно до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2018 в пункті габаритно-вагового контролю на 124-ому км автодороги М-01 «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі» управлінням Укртрансбезпеки в Чернігівській області проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіпу марки Krone, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1, яким здійснювалось перевезення вантажу (соняшнику (фуражу) Чернігівська область, Козелецький район, с.Демівка - м.Вінниця, 354км.), водій транспортного засобу ОСОБА_2

У ході перевірки здійснено габаритно-ваговий контроль вказаного транспортного засобу шляхом зважування та виявлено факт перевезення вантажу із перевищенням вагових обмежень (без дозволу, виданого компетентними уповноваженими органами або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів - разі неподільного вантажу), встановлених Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР).

За результатами габаритно-вагового контролю працівниками відповідача на підставі чеку зважування №09406 складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 15.05.2018 №0020698 та довідку від 15.05.2018 №0015193 до акта про результати здійснення габаритно-вагового контролю, на підставі яких складено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 15.05.2018 №0020696, яким нараховано плату за проїзд в розмірі 286,74 євро.

Водій транспортного засобу акт отримав, що підтверджується підписом останнього.

Не погоджуючись з діями посадових осіб відповідача щодо оформлення результатів рейдової перевірки та, відповідно, із складеним розрахунком, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон) визначено засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Згідно зі статтею 1 Закону автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Частиною 14 статті 6 Закону визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

За змістом статті 1 Закону рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів суб'єкта господарювання на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагові комплекси та інші об'єкти, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 48 Закону автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Згідно з частиною другою статті 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Пунктом 4 Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Згідно з підпунктами 15 та 27 пункту 5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 592 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби, зокрема, управління Укртрансбезпеки в Чернігівській області.

Згідно з пунктом 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Пунктами 5, 6 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 №422, визначено, що у разі коли під час проведення перевірки виявлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, складається акт та/або протокол про адміністративне правопорушення.

У разі виявлення порушень правил перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів посадові особи складають акти за формою згідно з додатками 2 і 3 до цього Порядку та повідомляють відповідний підрозділ МВС про такі порушення.

Згідно з пунктами 3 та 15 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції. Контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють відповідні підрозділи МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху, та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.

За результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення, а на запит водія - міжнародний сертифікат зважування вантажних транспортних засобів, якщо пункт габаритно-вагового контролю уповноважений видавати такі сертифікати (пункт 18 Порядку №879).

Ураховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що Управління Укртрансбезпеки в Чернігівській області як територіальний орган Укртрансбезпеки в межах наданих йому повноважень здійснив рейдову перевірку позивача, результати якої відповідно до вимог законодавства оформив шляхом складання вищевказаного акту перевірки від 15.05.2018 № 0020698 та довідки від 15.05.2018 №0015193 да акту, якими зафіксовано, що під час зважування 15.05.2018 транспортного засобу марки Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1, фактичне навантаження на одиночну вісь становить 12,7 т, при допустимих 11 т.

За висновком суду, встановлення посадовими особами відповідача вказаного порушення узгоджується з приписами пункту 22.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, відповідно до якого, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.

При цьому суд критично сприймає доводи позивача про відсутність повноважень посадових осіб Держтрансбезпеки щодо проведення габаритно-вагового контролю з огляду на відсутність затвердженої Мінекономрозвитку методики, як це передбачено пунктом 19 Порядку №879.

Так, за змістом підпунктів 2, 3 та 4 пункту 2 Порядку, здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування»:

- вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженою спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології;

- великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки;

- габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

У разі виявлення під час здійснення попереднього габаритно-вагового контролю на стаціонарних або автоматичних зважувальних пунктах факту перевищення установлених габаритно-вагових параметрів здійснюється точний габаритно-ваговий контроль (пункт 7 Порядку №879).

Відповідно до пункту 19 Порядку №879 під час проведення габаритно-вагового контролю Укртрансбезпека або її територіальні органи керуються методикою, затвердженою Мінекономрозвитку.

Дійсно, на момент виникнення спірних правовідносин, не була затверджена відповідна методика Мінекономрозвитку, якою мали керуватися органи Укртрансбезпеки під час проведення габаритно-вагового контролю.

Проте, оскільки за змістом статей 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком №879, яким керувався відповідач, суд вважає, що відповідачем правомірно складено спірний розрахунок.

Наведене узгоджується з подальшим нормативним регулюванням спірних правовідносин, а саме скасуванням пункту 19 Порядку №879 постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №671 без визначення необхідності застосування методики, затвердженої Мінекономрозвитку.

Така позиція суду у цій справі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.09.2018 у справі №804/5296/17.

Також суд не погоджується з доводами позивача про недотримання посадовими особами відповідача пунктів 12 та 13 Порядку № 879, які він обґрунтовує тим, що під час габаритно-вагового контролю йому не надано протокол, свідоцтво про метрологічну атестацію в ДП «Укрметртестстандарт» на предмет відповідності технічних характеристик ваг вимогам документації виробника у режимі зважування в русі, оскільки позивачем на час перевірки перевозився сипучий вантаж - пшениця, вага якої під час руху автомобіля не є сталою, а також тим, що під час перевірки водію транспортного засобу не повідомлено назву вагового комплексу, на якому здійснювався габаритно-ваговий контроль.

За містом підпунктів 7 та 9 пункту 2 Порядку №879 місце здійснення габаритно-вагового контролю - спеціально облаштоване місце розташування стаціонарних або пересувних пунктів габаритно-вагового контролю.

Пересувний пункт габаритно-вагового контролю - спеціальний транспортний засіб, обладнаний вимірювальною і зважувальною технікою для здійснення контролю. Ділянка дороги на відстані 100 метрів до пересувного пункту, 50 метрів за пересувним пунктом та узбіччя дороги за напрямком руху, де розташовано пункт, вважаються його межами. Місце здійснення габаритно-вагового контролю позначається відповідними тимчасовими дорожніми знаками.

Так, згідно з пунктами 12 та 13 Порядку №879 вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Відповідно до статті 3 Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність» до сфери законодавчо регульованої метрології належить, в тому числі, контроль безпеки дорожнього руху та технічного стану транспортних засобів.

За приписами частини 2 статті 8 зазначеного Закону, експлуатація засобів вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології здійснюється з дотриманням правил застосування таких засобів, встановлених у нормативно-правових актах і вимог щодо їх експлуатації, встановлених в експлуатаційних документах на такі засоби.

Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджені наказом Міністерства інфрастурктури від 28.07.2017 № 255.

Відповідно до змісту вказаних Вимог, пересувний пункт повинен бути укомплектований, поміж іншого, таким технічним обладнанням: спеціалізований транспортний засіб; комплект пересувних автомобільних ваг для осьового зважування транспортних засобів у русі, до складу якого входять дві вагові платформи, ваговий індикатор у футлярі та чотири вирівнювальні доріжки; комп'ютерна техніка; свідоцтво про повірку ваг та свідоцтво про державну метрологічну атестацію;

Вимірювальне і вагове обладнання пересувного пункту повинно бути атестовано на проведення вимірювань та мати відповідне свідоцтво спеціально уповноваженого органу у сфері метрології.

Вагове обладнання повинно забезпечувати по осьове зважування у русі і визначати повну масу вантажного транспортного засобу з похибкою не більше ніж 2 % та дискретністю вимірювання в межах технічних характеристик вагового обладнання, визначених виробником.

Згідно з доводами відповідача зважування вищевказаного транспортного засобу, що належить позивачу, здійснювалось за допомогою ваги автомобільної пересувної типу CHEKLODE FREEWEIGH зав. НОМЕР_4, виробник «CTENTRAL WEIGHING», Англія.

Судом встановлено, що зазначені ваги пройшли метрологічну атестацію та періодичну повірку, що підтверджується свідоцтвом про повірку засобу вимірювальної техніки від 11.04.2018 №34-00/1044 яке чинне до 11.04.2019. Останню повірку ваг проведено 11.04.2018, за результатами якої встановлено їх відповідність вимогам ГОСТ 29329-92.

Також відповідачем надано до суду копію сертифіката серії НОМЕР_3, виданого 21.11.2007 Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики, яким встановлено міжповірочний інтервал для затвердженого типу ваг не більше 1 року, а також засвідчено, що на підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Державним комітетом України з питань технічного регулювання та споживчої політики затверджено тип засобів вимірювальної техніки «Ваги пересувні CHEKLODE FREEWEIGH", який зареєстровано в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У2570-07.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що станом на час проведення зважування транспортного засобу, що належить позивачу, метрологічна характеристика вимірювальної техніки відповідала вимогам нормативно-технічної документації.

Що стосується твердження позивача про ненадання посадовими особами відповідача водію транспортного засобу, який перевірявся, документів на підтвердження відповідності застосовуваної вимірювальної техніки відповідним технічним вимогам, то позивач не надав доказів стосовно відмови посадовими особами відповідача необхідних документів, оскільки в акті від 15.05.2018 водій жодних зауважень щодо такої відмови не висловив.

Водночас доцільно зауважити, що складені за результатами перевірки вищевказані акт та довідка до акту дійсно не містять інформації про вимірювальну техніку, якою здійснювався габаритно-ваговий контроль. Однак, законодавством не визначено обов'язок посадових осіб Укртрансбезпеки зазначати цю інформацію в указаних документах. До того ж, форму акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 № 422 в додатку 3 до Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, що не передбачає відповідної графи для зазначення інформації про вимірювальний засіб, який застосовується при здійсненні габаритно-вагового контролю.

Пунктом 28 Порядку №879 визначено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Згідно з пунктом 30 Порядку №879,3 плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою: П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів. Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра.

Якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі. У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням. Перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки (пункт 31-1 Порядку №879).

Відтак, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення - дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів; у разі ж якщо рух здійснюється без відповідно дозволу або внесення плати за проїзд, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати.

У ході судового розгляду справи судом не здобуто доказів щодо наявності у позивача дозволу на рух великовагового транспортного засобу на зазначеному маршруті (з с.Киселівка, Менський район - м.Ніжин), тому, відповідачем правомірно розраховано позивачу плату за проїзд за всю відстань цього маршруту протяжністю 194 км за вищевказаною формулою П = (Рзм + Рнв + Рг) х В х К, де окрім вищезазначеного К - коефіцієнт збільшення плати за проїзд у зв'язку з перевищенням хоча б одного вагового або габаритного параметру. Зокрема, у цьому випадку К = 3, оскільки перевищення становить від 10% до 40%.

Позивач у позовній заяві жодних заперечень щодо розрахунку відповідачем плати за проїзд чи визначеного ним розміру цієї плати не висловив.

За наведених обставин суд вважає, що з урахуванням вищевикладених виявлених порушень позивачем законодавства, відповідач у межах повноважень, відповідно до закону та вірно склав розрахунок від 15.05.2018 №0020696, в якому визначив розмір плати за проїзд в сумі 286,74 євро, тому підстави для задоволення позову щодо визнання протиправним та скасування цього розрахунку у суду відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статі 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій