Справа № 855/99/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-03-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 855/99/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2019 року 17 год.15 хв. м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Губської О.А.

Костюк Л.О.

За участю секретаря: Борейка Д.Е.

Позивача: ОСОБА_2

Представника відповідача: Войтік Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії, Голови Центральної виборчої комісії Сліпачук Тетяни Володимирівни про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

29 березня 2019 року позивач - ОСОБА_2 звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду з позовом до Центральної виборчої комісії, Голови Центральної виборчої комісії Сліпачук Тетяни Володимирівни, в якому заявила вимоги до ЦВК, голови ЦВК, зокрема:

«- організації (голові ЦВК) негайного проведення експертизи наукової (НАНУ, іншими академіями, КНУ), математично-лінгвістичної, тексту закону, щодо необов'язковості для кандидатів-самовисуванців внесення однакового розміру застави, як для кандидатів, висунутих партією (0 або 2,5 мільйон. грн. застави);

- через електронну систему виборів раціоналізувати виборчий процес (ООН, інші технологічні можливості);

- організувати вибори з дотриманням рівноправства, щодо самовисуванців, згідно суті тексту чинного «Закону про вибори Президента України», інакше вибори визнати недійсними;

- оновити склад ЦВК (фаховість і відповідальність, розуміння цілі демократичних виборів, бо гарант прав має гарантувати рівні права)».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що через некомпетентність , бездіяльність ЦВК і її Голови, вона, як виборець, суб'єкт виборчого процесу не може вільно обирати.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху, через її невідповідність вимогам ст. 160 КАС України.

30 березня 2019 року позивач, на виконання вимог ухвали суду, надала клопотання, в якому частково усунула недоліки позовної заяви, а саме: визначила зміст позовних вимог до кожного відповідача:

- вимоги до відповідача - голови ЦВК, «яка бездіяла організації голові ЦВК Сліпачук Тетяна Володимирівна негайного проведення експертизи наукової (НАНУ, іншими академіями, КНУ), математично-лінгвістичної, тексту закону, щодо необов'язковості для кандидатів-самовисуванців внесення однакового розміру застави, як для кандидатів, висунутих партією (0 або 2,5 мільйон. грн. застави)»;

- до відповідача голови ЦВК - «через електронну систему виборів раціоналізувати виборчий процес (ООН, інші технологічні можливості),організувати вибори з дотриманням рівноправства, шодо самовисуванців, згідно суті тексту чинного «Закону про вибори Президента України», інакше вибори визнати недійсними, оновити склад ЦВК (фаховість і відповідальність, розуміння цілі демократичних виборів, бо гарант прав має гарантувати рівні права)».

Вирішуючи питання щодо відсутності перешкод для відкриття провадження у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, з метою належного забезпечення доступу до правосуддя та захисту прав та інтересів позивача, колегія суддів дійшла висновку про можливість відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено на 30 березня 2019 року о 14 год. 00 хв.

У судовому засіданні позивач - ОСОБА_2 позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, підтримала. Пояснила, що її права порушені бездіяльністю відповідачів, у зв'язку із тим, що існують порушення Закону України «Про вибори Президента України» та невідповідність деяких його норм Конституції України, що обмежує її виборчі права, а відповідач не вчиняє дій щодо їх усунення.

Представник відповідача на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду письмового відзиву на адміністративний позов не направив.

В судовому засіданні, представник відповідача - Центральної виборчої комісії, позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач до Центральної виборчої комісії з окремими вимогами про проведення експертизи Закону України «Про вибори Президента України», щодо раціоналізації виборчого процесу (ООН, інші технологічні можливості) не зверталася. Разом з тим, Центральна виборча комісія не наділена повноваженнями законодавчої експертизи та діє у спосіб та у межах, що визначено Конституцією України та Закону України «Про вибори Президента України». Крім того, ЦВК виборчих прав позивача, як виборця, не порушувала, у зв'язку із чим, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши письмові докази, що мають юридичне значення для вирішення даного спору, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зазначає, що через некомпетентність, бездіяльність Центральної виборчої комісії і її Голови, вона, як виборець, суб'єкт виборчого процесу не може вільно обирати.

Зокрема, в позовній заяві позивач посилається на те, що основною причиною (хоч були ще інші) - відмови в реєстрації кандидатів - самовисуванців на пост Президента України при рестрації, були внесення застав самовисуванців в розмірі 2,5 мільйонів грн. На думку позивача, у зв'язку із цим, зменшений список кандидатів, що є обмеженням права вільно (не звужено, обмежено) вибирати виборцям.

Також, позивач вважає, що ЦВК і Голова не організували сучасний спосіб електронного голосування, який раціоналізує цей процес, враховуючи, що Україна - країна ООН і маємо майже два мільйони вимушено переміщених осіб, якою вона теж є, і права яких обмежуються, в тому числі, що не використовуються сучасні технології (планшетне голосування від ООН, як техдопомога), які необхідні.

Надаючи правову оцінку правовідносинам в межах доводів адміністративного позову, колегія суддів зазначає про таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про вибори Президента України» від 05.03.1999 р. № 474-XIV (далі - Закон № 474), Законом України «Про Центральну виборчу комісію» від 30.06.2004 р. № 1932-IV (далі - Закон № 1932), в редакціях, що були чинними на момент виникнення цих правовідносин, та підзаконними нормативно-правовими актами, прийнятими на їх виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 26 листопада 2018 року № 2631-VIII призначено чергові вибори Президента України на неділю, 31 березня 2019 року.

У статті ст. 38 Конституції України закріплено право громадян брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Статтею 69 Конституції України визначено, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії. Згідно зі статтею 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування; виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Відповідно до статті 103 Конституції України, порядок проведення виборів Президента України встановлюється законом.

Організація і порядок проведення виборів Президента України визначені Законом України від 05 березня 1999 року № 474-XIV «Про вибори Президента України».

В силу ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про вибори Президента України», вибори Президента України є вільними. Виборцям забезпечуються умови для вільного формування своєї волі та її вільного виявлення при голосуванні. Застосування насильства, погроз, обману, підкупу чи будь-яких інших дій, що перешкоджають вільному формуванню та вільному виявленню волі виборця, забороняється.

Згідно статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, обов'язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.2011 N 19-рп/2011 р. у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що право на захист (гарантоване нормою частини 2 статті 55 Конституції України) надається тій особі, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Таким чином, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на її правове становище.

Висновки аналогічного змісту наведені у постанові Верховного Суду України від 07.02.2017 р. по справі N 21-3072а16 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від них.

Так, частиною 1 статті 99 Закону N 474-XIV визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій, членів цих комісій, органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, засобів масової інформації, підприємств, установ, організацій, їхніх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації, кандидатів на пост Президента України, їхніх довірених осіб, партій - суб'єктів виборчого процесу, їхніх посадових осіб та уповноважених осіб, офіційних спостерігачів, що порушують законодавство про вибори, можуть бути оскаржені до суду в порядку, визначеному КАС України.

Згідно ч. 6 статті 277 КАС України, рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій, у тому числі рішення Центральної виборчої комісії із встановлення результатів виборів, можуть бути оскаржені у порядку, передбаченому статтею 273 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 273 КАС України, право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій, комісій з референдуму, членів цих комісій мають суб'єкти відповідного виборчого процесу (крім виборчої комісії), а також ініціативна група референдуму, інші суб'єкти ініціювання референдуму.

Згідно з частиною 2 статті 273 КАС України, виборець, учасник всеукраїнського референдуму (громадянин України, який має право голосу у відповідних виборах або референдумі) може оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виборчої комісії, комісії з референдуму, членів цих комісій, якщо такі рішення, дія чи бездіяльність безпосередньо порушують його виборчі права або інтереси щодо участі у виборчому процесі чи процесі референдуму.

З наведеного вбачається, що вказана норма передбачає спеціальну умову, за якої можлива реалізація виборцем, як суб'єктом виборчого процесу, наданого йому права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності виборчої комісії, комісії з референдуму, членів цих комісій, а саме - безпосереднє порушення такими рішеннями, діями чи бездіяльністю його виборчих прав або інтересів щодо участі у виборчому процесі, процесі референдуму.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що, у розумінні наведеної норми, безпосереднім порушенням виборчих прав і інтересів може вважатися те порушення, яке фактично існує станом на час прийняття оскарженого рішення та впливає на участь позивача у виборчому процесі.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 2 Закону N 474-XIV, право голосу на виборах Президента України мають громадяни України, яким на день виборів виповнилося вісімнадцять років. Громадяни України, які мають право голосу, можуть брати участь у роботі виборчих комісій як їх члени, а також у проведенні передвиборної агітації, здійсненні спостереження за проведенням виборів Президента України та інших заходах у порядку, визначеному цим та іншими законами України.

Отже, громадянам України, які мають право голосу та є виборцями, відповідно, надається право голосу на виборах Президента України, а також право на участь у виборчому процесі у інший спосіб.

Водночас, ОСОБА_2 під час розгляду справи не надала жодних доказів щодо реального порушення будь-якого з гарантованих їй Конституцією та Законами України прав або інтересів на участь у виборчому процесі.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачами порушено права позивача особисто щодо участі у виборчому процесі, а не загального кола осіб.

Позивач не навела обґрунтованих пояснень з посиланням на те, якими саме діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідачів порушено її особисто виборчі права щодо участі у виборчому процесі.

Разом з цим, як зазначалося, порушення виборчих прав або інтересів щодо участі у виборчому процесі має бути реальним та існувати на момент звернення до суду з позовом.

Таким чином, у даному спорі ОСОБА_2 є виборцем і в цьому виборчому процесі її права не порушено.

Щодо доводів позивача про те, що її права порушено неправомірною вимогою про внесення всім однакової застави, як партії, так і самовисуванцям в однаковому розмірі 2,5 мільйонів грн., що суперечить Закону та, у зв'язку із чим, зменшений список кандидатів, що є обмеженням права вільно вибирати виборцям, колегія суддів зазначає наступне.

Частина ч. 1 ст. 49 вказаного Закону № 474-XIV визначає, що грошова застава вноситься партією, яка висунула кандидата на пост Президента України, або кандидатом на пост Президента України у безготівковому порядку на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії (після початку виборчого процесу та до подання документів Центральній виборчій комісії для реєстрації) у розмірі два мільйони п'ятсот тисяч гривень.

Питання обґрунтованості впровадження інституту грошової застави для реалізації права бути обраним було предметом дослідження як Конституційного Суду України, так і Європейського суду з прав людини.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30 січня 2002 року №2-рп/2002 у справі за конституційним поданням 63 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 43 Закону України "Про вибори народних депутатів України" (справа про виборчу заставу) зазначив, що грошову (виборчу) заставу не можна розглядати як обмеження пасивного виборчого права громадян за ознакою майнового стану. Водночас встановлення грошової (виборчої) застави не порушує конституційного принципу рівності громадян перед законом та рівності їх конституційних прав і свобод, а також принципу рівності політичних партій перед законом.

Таким чином, на переконання Конституційного Суду, грошова застава за своєю правовою природою не є майновим цензом, а вказана норма не суперечить положенням статей 21, 24 Конституції України, за якими всі люди є вільні і рівні у своїй гідності і конституційних правах і свободах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Суховецький проти України» (заява №13716/02) дійшов висновку, що запровадження у національному законодавстві грошової (виборчої) застави переслідувало законну мету гарантії права на ефективне, добре налагоджене представництво, підвищуючи відповідальність тих, хто висуває свою кандидатуру на вибори, та обмежуючи вибори серйозними кандидатами, одночасно уникаючи необґрунтованого витрачання державних коштів. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що вимога виборчої застави для кандидатів на виборах існує не лише в Україні. Виборче право цілого ряду держав-членів містить таку вимогу, щоб завадити легковажним кандидатам виставляти на вибори свою кандидатуру.

Більше того, Венеціанська комісія розцінила цю мету як законну, а вимогу застави як, в принципі, прийнятний інструмент для її досягнення.

Положення Закону щодо внесення грошової застави неконституційними визнані не були.

Аналогічна за змістом позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 23.01.2019 року у справі №855/7/19.

З наведених підстав, аргументи позивача стосовно порушення відповідачами вимог Закону України «Про вибори Президента України» щодо вимог вносити заставу всім однакову, як партії, так і самовисуванцям в однаковому розмірі 2,5 мільйон. грн., колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо вимоги позивача про бездіяльність відповідача - голови ЦВК Сліпачук Т.В. в організації негайного проведення експертизи наукової (НАНУ, іншими академіями, КНУ), математично-лінгвістичної, тексту закону, щодо необов'язковості для кандидатів-самовисуванців внесення однакового розміру застави, як для кандидатів, висунутих партією (0 або 2,5 мільйон, грн. застави), колегія суддів вважає її необгрунтованою, оскільки це не належить до компетенції Центральної виборчої комісії, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про Центральну виборчу комісію" від 30.06.2004 р. № 1932-IV, комісія:

1) забезпечує реалізацію і захист виборчих прав громадян України та права на участь у референдумах;

2) забезпечує дотримання передбачених Конституцією та законами України принципів і засад виборчого процесу та процесу референдуму;

3) здійснює контроль за додержанням вимог законодавства України про вибори і референдуми;

4) забезпечує однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України;

5) здійснює консультативно-методичне забезпечення діяльності виборчих комісій та комісій з референдумів, приймає обов'язкові для використання в роботі виборчих комісій та комісій з референдумів роз'яснення і рекомендації з питань застосування законодавства України про вибори і референдуми;

6) готує пропозиції щодо вдосконалення законів з питань проведення виборів та референдумів;

7) звертається в разі необхідності до Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення Конституції України, законів України або окремих їх положень з питань, що стосуються організації підготовки та проведення виборів і референдумів в Україні;

7 1) встановлює систему територіальної організації загальнодержавних виборів шляхом утворення територіальних виборчих округів та виборчих дільниць з особливостями, визначеними відповідним законом про вибори;

8) є розпорядником Державного реєстру виборців, забезпечує його ведення та функціонування відповідно до закону;

9) здійснює контроль за дотриманням політичними партіями, іншими суб'єктами виборчого процесу та процесу референдуму вимог законодавства про вибори і референдуми;

10) забезпечує на виборах і референдумах акредитацію офіційних спостерігачів від іноземних держав та міжнародних організацій відповідно до закону, видає їм посвідчення;

11) здійснює заходи щодо підвищення правової культури учасників виборчого процесу та референдумів;

12) публікує інформацію про підготовку та проведення виборів і референдумів в Україні, матеріали про свою діяльність, а також інші матеріали, що стосуються виборчого та референдумного процесів;

13) здійснює інші повноваження, передбачені законами України.

Стосовно вимог позивача про оновлення складу ЦВК (фаховість і відповідальність, розуміння цілі демократичних виборів, бо гарант прав має гарантувати рівні права), колегія суддів зазначає наступне.

Порядок утворення, правовий статус, основні засади організації діяльності Центральної виборчої комісії як постійно діючого колегіального державного органу, до компетенції якого належить забезпечення організації підготовки та проведення виборів і референдумів в Україні, забезпечення реалізації та захисту конституційних виборчих прав громадян України і прав на участь у референдумах, суверенного права Українського народу на виявлення своєї волі встановлює Закон України "Про Центральну виборчу комісію" від 30.06.2004 р. № 1932-IV.

Так, згідно статті 7 вказаного Закону, Верховна Рада України призначає на посади та звільняє з посад членів Комісії за поданням Президента України.

У поданні Президента України про призначення на посаду членів Комісії враховуються пропозиції депутатських фракцій і груп, утворених у поточному скликанні Верховної Ради України.

Таким чином, склад ЦВК формується у встановленому Законом порядку та не відноситься до компетенції відповідачів та суду.

Так само, до компетенції відповідача - Центральної виборчої комісії не відноситься раціоналізація через електронну систему виборів виборчого процесу (ООН, інші технологічні можливості).

Щодо вимоги позивача про організацію виборів з дотриманням рівноправства, щодо самовисуванців, згідно суті тексту чинного «Закону про вибори Президента України», інакше вибори визнати недійсними, колегія суддів вважає її безпідставною, адже матеріали справи не містять доказів порушення прав самовисуванців.

З приводу визнання виборів недійсними, колегія суддів вказує, що зазначена вимога є передчасною, оскільки голосування щодо виборів Президента України відбудеться лише 31 березня 2019 року.

Так, щодо поданого позивачем в судовому засіданні листа («Граймо! Знання єднаймо (U)»), колегія суддів вважає, що цей лист не стосується предмету позову у даній справі.

При цьому, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправні дії суб'єкта владних повноважень або протиправність прийнятих ним рішень. Не встановлено судом відповідних обставин і в ході розгляду справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

У зв'язку з несплатою судового збору, на момент вирішення справи, відповідно до вимог частини дев'ятої статті 273 КАС України, питання про його стягнення суд вирішує цією постановою.

Так, згідно Закону України «Про судовий збір», з позивача підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законами України «Про Центральну виборчу комісію» та «Про вибори Президента України» ст.ст. 2, 4, 5, 143, 194, 241, 246, 250, 268, 269, 271, 272, 273, 278 КАС України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії, Голови Центральної виборчої комісії Сліпачук Тетяни Володимирівни про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок Шостого апеляційного адміністративного суду за наступними реквізитами: рахунок отримувача - 1055; отримувач - УК у Печерському районі/Печерс.р-н.; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); ; код банку МФО 899998; код класифікації доходів бюджету - 22030001 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України, 050) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження в порядку ч.1 ст.272 КАС України та може бути оскаржена до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у дводенний строк в порядку, встановленому ч.2 ст.278 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу - тобто через Шостий апеляційний адміністративний суд.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська О.А. Костюк Л.О.

Головуючий суддя Вівдиченко Тетяна Романівна

Судді: Костюк Любов Олександрівна

Губська Олена Анатоліївна