Справа № 815/1145/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/1145/18

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю. В.,

ОСОБА_1,

за участю: секретаря судового засідання Пальоної І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду, прийняте 01 листопада 2018 року у складі суду судді Потоцької Н.В. по справі за позовом ОСОБА_2 законний представник (батько): ОСОБА_3, законний представник (мати): ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною відмови ГУДМС України в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 та її законні представники: ОСОБА_3 (батько), ОСОБА_4 (мати) звернулись до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною відмову ДМС України ГУДМС України в Одеській області у видачі ОСОБА_2 у звязку із досягненням 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-XII;

- зобовязати ДМС України ГУДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку із досягненням 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про нас, її батьків, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованиго підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих слідів пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року даний позов було задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління ДМС України в Одеській області у видачі ОСОБА_2 у звязку із досягненням 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-XII; зобовязано Головне управління ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку із досягненням 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-ХІІ. В задоволенні вимоги щодо не передавання будь-яких даних про ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та про її батьків ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати) до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованиго підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих слідів пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, та просить, зокрема: рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року по справі № 815/1145/18 скасувати та відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що зобов'язуючи Головне управління ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку із досягненням 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, суд втрутився у дискреційні повноваження відповідача, чим у такій спосіб перебрав на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Також апелянт звертає увагу на те, що законодавством України встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється лише у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, а прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, з 01.11.2016 припинилося відповідно до вимог п. 3 постанови Кабінету ОСОБА_5 України № 302 від 25.03.2015 р. При цьому, доводи позивачів щодо дискримінації громадян з боку ГУ ДМС України в Одеській області за релігійною, віковою ознакою або порушення права на імя, нічим не підтверджуються.

Окрім цього, відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що позивачем та його законними представниками було подано до органу ДМСУ заяву у вигляді звернення громадян, на яку було надано письмову відповідь з відповідними розясненнями щодо отримання паспорта громадянина України. Таким чином, рішення про відмову у видачі паспорта у формі книжечки відповідачем не приймалося, оскільки особою, яка бажає отримати паспорт, заява за формою, встановленою МВС України, не подавалася.

Отже, судом першої інстанції, на думку апелянта, помилково застосовано правові позиції Верховного суду, викладені в рішенні ОСОБА_6 Верховного Суду від 19.09.2018 року по зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

15.03.2019 року до Пятого апеляційного адміністративного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_3 зазначає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року є законним, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування і відмови в задоволенні позову відсутні, та просить: рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі № 815/1145/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, по досягненню дитиною шістнадцятирічного віку ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх дитина ОСОБА_2 звернулись до державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби країни в Одеській області із заявами від 19.12.2017 (вх. Від 19.12.2017 №№ Б- 2315, Б-2316) та із запитами на інформацію від 27.09.2017 до Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, а також до Державної міграційної служби України (вх. №101/зі від 27.09.2017 та №Б-1799 від 06.10.2017) з проханням оформити і видати дитині ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

У заяві повідомлено про відмову за релігійними переконаннями від оформлення і отримання паспорта у формі картки-документа Реєстру та обґрунтовано право на паспорт-книжечку.

Листом від 04.01.2018 р. №4/7-Б-2316 ГУ ДМСУ відмовило у наданні ОСОБА_2 такого паспорта, посилаючись на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», відповідно до якого оформлення і видача паспорта громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки.

Вважаючи таку відмову протиправно, ОСОБА_2 законний представник (батько): ОСОБА_3, законний представник (мати): ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом.

За наслідками розгляду вказаної справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування правових позицій викладених у постанові ОСОБА_6 палати Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), як типової справи. Тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи дану справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до положень статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядником Єдиного державного демографічного реєстру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно до частини 1 статті 13 зазначеного Закону =, посвідчують особу чи її спеціальний статус документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України.

Положеннями статті 14 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

За змістом частини 1 статті 21 зазначеного Закону вбачається, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

З наведеного можна дійти висновку, що у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв'язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно частини 3 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

За змістом пунктів 3, 5, 6 та 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26 червня 1992 року №2503-XII (далі Положення) вбачається, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом ОСОБА_5 України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом ОСОБА_5 України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету ОСОБА_5 України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» від 25 березня 2015 року № 302 (далі Постанова) затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

Пунктом 2 Постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено: з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26 червня 1992 року № 2503-XII; з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Відповідно до пункту 3 Постанови прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

До безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи (пункт 131 Постанови).

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Колегія суддів, з урахуванням інформації, яка вноситься до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вбачає наявність порушення принципу поваги до приватного життя суб'єкта персональних даних, шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, з огляду, зокрема, на відсутність згоди на обробку даних особи, якій оформлюється ID-паспорт.

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних», мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Водночас, як зазначено в частинах 5 та 6 статті 6 вказаного Закону, обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З наведеного вбачається, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Разом з тим, реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону в порівнянні з нормами Положення фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій.

Разом з тим, такий правовий стан громадянина України є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві», тобто є непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар, має місце в даних спірних правовідносинах та повинно бути нівельовано шляхом видання особі паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки.

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Такий висновок відповідає правовій позиції ОСОБА_6 Верховного суду, яка викладена в постанові від 19 вересня 2018 року №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) у відповідній зразковій справі.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем є фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ; відповідач - територіальні органи ДМС України; предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов'язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ОСОБА_5 України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Як і в даному випадку, позивач у справі № 806/3265/17 звернулася до суду з позовом, посилаючись на релігійні переконання та на порушення принципу поваги до приватного життя суб'єкта персональних даних шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає.

Так, беручи до уваги суб'єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову (зокрема щодо релігійних переконань заявників та відмови від обробки персональних даних, а також про те, що чинне законодавство (зокрема Положення про паспорт) дозволяє отримати паспорт громадянина України у тому вигляді, як того просить позивач, а також правове регулювання правовідносин щодо оформлення паспорта громадянина України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував правові позиції, викладені в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, та вірно встановив, що обставини даної справи повністю тотожні тим, які розглядалися ОСОБА_6 Палатою Верховного Суду.

Відтак доводи апелянта в цій частині є помилковими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд апеляційної інстанції також критично оцінює доводи апелянта про те, що рішення про відмову в видачі паспорта громадянина України у встановленій законодавством формі не приймалося, так як органом Державної міграційної служби України не було отримано відповідної заяви від позивача. Так, відповідно до змісту апеляційної скарги, апелянт стверджує, що позивачем та його законними представниками було подано заяву в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», і вона не відповідала вимогам наказу МВС України від 13.04.2012 № 320 та п. 13 Розділу 2 Положення № 2503-XII.

Водночас, як вбачається зі змісту поданої заяви від 19.12.2017 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 14), заявники просили оформити бланк паспорта громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та видати виключно у вигляді паспортної книжечки, а не у формі пластикової картки ID-1 і проставити відмітку реєстрації місця проживання у паспорті. У поданій заяві особами було зазначено всю необхідну інформацію та реквізити, які мали були відображені у заяві встановленої форми відповідно до наказу МВС України від 13.04.2012 № 320, чинного на час виникнення спірних правовідносин. При цьому вказана заява про отримання паспорту була особисто підписана ОСОБА_2, що також відповідає вимогам чинного законодавства. При цьому зі змісту відповіді апелянта від 04 січня 2018 року вбачається надання міграційним органом фактичної відмови в оформленні паспорта у формі книжки, також справа містить заяву позивача, в додатках якої зазначено дві фотокартки для оформлення бланка паспорта та копія свідоцтва про народження.

Окрім цього, твердження апелянта про те, що вказана заява не відповідає встановленій формі та є зверненням, а тому не підлягає розгляду у якості саме заяви про видачу паспорта громадянина України, спростовуються також і тим, що позивачем по зразковій справі № 806/3265/17 з аналогічних питань також до органу державної міграційної служби подавалася заява довільної форми. При цьому, Верховним Судом після всебічного аналізу законодавства України і міжнародних правових норм ухвалено рішення, яким зобов'язано відповідний органу державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки.

З приводу оцінки тверджень апелянта щодо втручання судом першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, внаслідок того, що при вирішенні даного спору, суд перебрав на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції ДМС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Разом з тим, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому «тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю «суд» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції» (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі «Молдован та інші проти Румунії». «Повна юрисдикція» означає, що суд має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 року у справі Обермейєр проти Австрії; п. 155 рішення від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії».

ЄСПЛ визнав такою, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції практику національних судів, коли вони, вважаючи себе зв'язаними висновками адміністративних органів щодо обставин справи, взагалі відмовлялися контролювати оцінку фактів, які були покладені в основу дискреційного адміністративного рішення і які мали вирішальне значення при прийнятті цього рішення, (п, 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру». Таким чином, повна відмова національного суду переглянути оцінку, яку адміністративний орган дав доказам у справі при прийнятті дискреційного рішення, вважається порушенням права особи на доступ до суду, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відтак, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Наведена справа визнана судом першої та апеляційної інстанцій типовою, судами враховані правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, через що постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, встановлених ч.5 ст.291 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 241, 243, 250, 272, 286, 291, 308, 310, 316, 321, 322 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_2 законний представник (батько): ОСОБА_3, законний представник (мати): ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною відмови ГУДМС України в Одеській області та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку з підстав, передбачених ч. 5 ст. 291 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю. В. Осіпов

Суддя: О. І. Шляхтицький