Справа № 608/1120/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2997/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Закарпатська установа виконання покарань №9" на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Іванчулинця Д.В. в порядку письмового провадження в м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9» про визнання дій протиправними та стягнення коштів на відшкодування коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Адміністрації державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9» (далі ДУ «Закарпатська УВП №9», в якому просив: визнати протиправними діями відрахування відповідачем із пенсії ОСОБА_1 вартості харчування; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 на особистий рахунок засудженого в ДУ Чортківська установа виконання покарань № 26 10950,24 грн завданої шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відбуває довічне позбавлення волі, отримує пенсію, з якої протиправно за період з травня 2014 року по листопад 2016 року стягувалася вартість харчування, всупереч змінам до статті 121 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України), що були внесені Законом України «Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засудженого до європейських стандартів».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 позов задоволено. Визнано протиправними дії адміністрації ДУ Закарпатська УВП № 9 щодо відрахування із пенсії позивача вартості харчування за період з травня 2014 року по листопад 2016 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДУ Закарпатська УВП № 9 на користь ОСОБА_1 на його особистий рахунок в ДУ Чортківська установа виконання покарань № 26 11003,82 грн.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення у справі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, в якому в задоволенні адміністративного позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ДУ «Закарпатська УВП №9» понесені судові витрати у розмірі 2114,40 грн.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що статтею 121 КВК України станом на час спірних правовідносин особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги. Поряд з тим, ч. 4 ст. 115 КВК України встановлено вичерпні категорії засуджених, які забезпечуються безоплатним харчуванням, одягом взуттям, білизною і комунально-послугами, а згідно п.4 «Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань», затвердженого постановою КМУ від 14.02.2017 № 80, засуджені відшкодовують вартість свого утримання в установах виконання покарань, крім випадків, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України. У довідці про дохід та відрахування відображено, що засудженим ОСОБА_1 невідшкодовані фактичні витрати на його утримання (комунально-побутові послуги) у сумі 2799,25грн. Зазначає, що судом першої інстанції не було проаналізовано ст. 115 КВК України, в результаті чого прийнято рішення, яке порушує право відповідача.

Позивач подав на апеляційну скаргу відзив, в якому зазначає, що повністю заперечує проти неї, оскільки судом першої інстанції було повністю досліджено матеріали справи і ті докази, якими сторони підтверджували свої позиції, а рішення суду було ухвалено з дотриманням верховенства права. Вважає апеляційну скаргу безпідставною. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі і такий відбував покарання у Державній установі Закарпатська установа виконання покарань № 9 з 16 травня 2013 року по 02 грудня 2016 року, факт чого доводиться довідкою про дохід та відрахування ДУ Закарпатська УВП № 9.

Також з довідки ДУ Закарпатська УВП № 9 № 12/14/889 від 10.05.2018 видно, що у звязку із відсутністю в установі виробничого підприємства ОСОБА_1 в період часу його перебування з 16 травня 2013 року по 02 грудня 2016 року до робіт не залучався, заробітної плати та інших доходів, крім пенсії, не отримував.

Відповідно до розяснень Державної пенітенціарної служби України щодо продовольчого забезпечення засуджених, які утримуються в УВП та СІЗО, № 7/2-3159-Ст/2-14 від 07 липня 2014 року, згідно якого поняття «інші надані послуги» має широке значення і включає в себе, зокрема, послуги харчування, з позивача стягувались кошти за послуги харчування.

Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо утримання коштів з пенсії на відшкодування витрат, повязаних з утриманням в установі та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що не прийняв до уваги посилання відповідача на розяснення Державної пенітенціарної служби України щодо продовольчого забезпечення засуджених, які утримуються в УВП та СІЗО, № 7/2-3159-Ст/2-14 від 07.02.2014.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, надаючи правову оцінку оскаржуваним рішенням відповідача, суд керується, зокрема, положеннями ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Відповідно до статті 3 Кримінального кодексу України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому забороняється застосування іншого закону за аналогією, тобто заповнення прогалини у КК України шляхом застосування його до випадку, який прямо ним не передбачений, але є подібним, схожим. При цьому вільне тлумачення Закону не допускається.

Відповідно до статті 4 КК України вибір і призначення судом покарання залежить від виду санкції норми Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин. Порядок відбування покарання регулюється іншими законодавчими актами.

Відповідно до статті 2 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Частина 2 статті 18 КВК України зазначає, що засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях. До таких серед інших відносяться засуджені до довічного позбавлення волі.

Згідно ч.2 ст. 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 ст. 60-1 КВК України визначено, що засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.

Пенсії засудженим за наявності відповідного права призначаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст.121 КВК України в редакції від 08.04.2014 особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги.

Відповідно із ч.1 ст.122 КВК України в редакції від 08.04.2014 засуджені мають право на загальних підставах на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії засудженим за наявності відповідного права мають призначатися органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.

Згідно ч. 4 ст.115 КВК України із змінами, внесеними згідно із Законом № 1828-VI від 21.01.2010, засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, інвалідам першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам - понад п'ятдесят п'ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КВК України в редакції від 07.09.2016 особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу. Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених у виправних колоніях встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно із ч.4 ст.122 КВК України в редакції від 07.09.2016 виплата особам, засудженим до позбавлення волі, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання. Із пенсій засуджених до позбавлення волі відшкодовуються витрати на їх утримання в установах виконання покарань в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому не менш як пятдесят відсотків пенсії зараховується установою за місцем відбування покарання на особовий рахунок засудженого.

Отже, підставою для утримання з пенсії позивача, коштів на відшкодування на його утримання в Установі є положення ст. 60 і, ст. 121 та ст.122 КВК України в редакції з 07.09.2016.

Суд звертає увагу, що на виконання приписів ч. 1 ст. 121 КВК України Кабінетом Міністрів України 14.02.2017 прийнято постанову №80 «Про затвердження Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань», яким визначено механізм відшкодування вказаних витрат.

Водночас, вказана постанова Кабінету Міністрів України на час спірних правовідносин ще не була прийнятою.

Таким чином колегія суддів вважає, що відповідачем неправомірно застосовано нові положення законодавства до правовідносин, які виникли до набрання ними чинності, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

З огляду на зазначені норми суд приходить до висновку про те, що відповідачем безпідставно було відшкодовано з позивача витрати на харчування та комунально-побутові витрати за спірний період в сумі 10950,24 грн, оскільки на цей період не було законодавцем врегульовано механізм відшкодування таких витрат.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що ДУ «Закарпатська УВП №9», здійснюючи в період з травня 2014 року по листопада 2016 року відрахування з пенсії позивача витрат, повязаних з його утриманням в установі, діяла не на підставі та не в межах наданих повноважень, передбачених Конституцією України та законодавчим актам, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про задоволення позову, не застосував норми матеріального права, які наведені в постанові суду апеляційної інстанції, чим порушив норми процесуально права, однак такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з врахуванням застосованих норм матеріального права та висновків суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 243, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань №9» задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року у справі № 0940/1496/18 змінити, доповнивши його мотивувальною частиною цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини пятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4