Справа № 1340/3879/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/284/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року (головуючий суддя Сакалош В.М., м.Львів, повний текст складено 30.11.2018) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про скасування рішень, визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення Звенигородської сільської ради № 675 від 23.03.2018 «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуального житлового будинку мешканцям» та № 676 від 23.03.2018 «Про надання земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво», в частині відмови у наданні ОСОБА_1 земельної ділянки, в визнати протиправними дії Звенигородської сільської ради щодо ненадання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород згідно звернення від 26.04.2018 та зобовязати Звенигородську сільську раду надати ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано Рішення Звенигородської сільської ради № 676 від 23.03.2018 «Про надання земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво», в частині відмови у наданні ОСОБА_1 земельної ділянки, визнати протиправною бездіяльність Звенигородської сільської ради щодо вирішення питання про надання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород згідно звернення позивача від 26.04.2018 та зобовязано відповідача вирішити питання про надання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом неповно зясовано обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд виходив із того, що, відповідно до ч.1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідними підзаконними нормативно-правовими актами. Серед них суд особливо звернув увагу на такі норми: ст. 13, ч. 2 ст. 19, ст.140, ст.144 Конституції України, а також ч. 1 ст. 3, ст. 38, ст. 40, п. «г» ч. 1 ст. 121, ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України, проте, Суд не звернув увагу на ст. 12 Земельного кодексу України. Дана норма встановлює, що повноваженнями щодо виділення земельних ділянок, які розташовані у межах міст, селищ або сіл, у власність громадян та юридичних осіб володіють сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Крім того, у процесі підготовки, прийняття та виконання нормативно-правових актів як загальної, так і індивідуальної сфери дії, органи місцевого самоврядування керуються також чинною Постановою Кабінету Міністрів України №55 від 17 січня 2018 року «Деякі питання документування управлінської діяльності». Зазначеною Постановою затверджено Типову інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, норми якої не зобовязують органи місцевого самоврядування зазначати мотиви свого рішення у імперативному порядку.

Статтею 44 Конституції України передбачено, що Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що ОСОБА_2 в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення приймається на пленарному засіданні відповідної ради більшістю депутатів від її загального складу.

Частина 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу. А у ч. 4 цієї ж статті зазначено, що повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.

Верховний Суд України неодноразово вказував, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Крім того Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію (Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009). Суттєвою характеристикою таких актів є те, що їхнє юридичне значення фактично вичерпується їх виконанням. Відповідно застосувати до таких актів процедуру скасування або визнання нечинними некоректно.

При цьому апелянт зазначає, що підставою для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України є відповідне клопотання та графічні матеріали, на яких позначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗКУ, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки є не відповідність місця розташування обєкта (земельної ділянки) вимогам законів, генеральному плану та іншої містобудівної документації.

У звязку з тим, що позивачем фактично не долучено до клопотання графічних матеріалів на яких позначено бажане місце розташування ділянки, тим самим ОСОБА_1 не дотримано вимоги ч. 6 ст. 118 ЗКУ, а тому сесія сільської ради правомірно відмовила заявнику. Крім того, позивачем не було надано доказів, які підтверджують, що представники Звенигородської сільської ради не надали інформації щодо вимоги про долучення до клопотання графічних матеріалів. Так, при наданні бланку заяви, ОСОБА_1 в усному порядку було звернено увагу на таку вимогу законодавства. Зважаючи на той факт, що позивачем все-таки не було долучено цього документу, апелянт вважає, що позивач за власною волею, не надав можливості органу місцевого самоврядування забезпечити право громадянина на безоплатну передачу земельної ділянки у власність.

Зважаючи на той факт, що позивачем не було наведено жодних правових підстав для скасування Рішення Звенигородської сільської ради №675 та №676 від 23.03.2018, а також не наведено норм чинного законодавства, які були порушені під час прийняття рішення, позовна вимога під номером один не підлягає задоволенню у будь-якому випадку.

Щодо другої позовної вимоги то суд першої інстанції зазначив, що Листом від 12.06.2018 року № 02- 18/515 Звенигородською сільською радою не вирішено заявленого клопотання по суті.

Проте Відповідач не погоджується із думкою суду з наступних підстав.

У листі від 12.06.2018 № 02-18/515 зазначено, що Сесія розглянула, та прийняла рішення залишити заяву до вивчення та запросити позивача на наступну сесію. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Землі можуть надаватися у випадку наявності вільних земель, зважаючи на Генеральний план забудови с. Звенигород, можна зробити висновок, що сільська рада не могла прийняти іншого рішення, як залишити заяву у процесі вивчення, одночасно, не відмовляючи субєкту звернення у реалізації його права.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що на прохання громадянина, орган місцевого самоврядування зобовязаний запрошувати заявника на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. Звенигородська сільська рада на підставі повторного клопотання позивача від 26.04.2018, фактично не відмовляла у наданні земельної ділянки чи у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а з метою обєктивності розгляду вказаного клопотання (у звязку з тим, що раніше заявнику було відмовлено) запропонувала ОСОБА_1 зявитись особисто на наступне засідання сесії.

Щодо вимоги позивача про зобовязання Звенигородської сільської ради надати ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для будівництва житлового будинку та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород апелянт вважає таку неконституційною, зважаючи на той факт, що у діях Звенигородської сільської ради не було бездіяльності чи факту порушення законних прав позивача. Статтею 144 Конституції України гарантовано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Статтею 7 Основного Закону гарантується місцеве самоврядування. Статтею 6 Конституції України передбачено, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Таким чином, Основним законом чітко розділено повноваження кожної із гілок влади. Ухвалюючи рішення суд, зобовязавши Звенигородську сільську раду вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для будівництва житлового будинку та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, фактично порушив норму Конституції, перебравши на себе функції і повноваження, які належать органу місцевого самоврядування. Суд не може зобовязати колегіальний орган вчиняти ті чи інші дії стосовно розпорядження землями комунальної власності, та ще й у конкретному населеному пункті, враховуючи, що колегіальний орган складається із депутатів, котрі діють в інтересах громади і за власними переконаннями. Таким чином, суд перевищив свої законні повноваження, зобовязавши депутатів прийняти позитивне рішення на користь громадянина ОСОБА_1 Більше того, чинним законодавством передбачено право кожного громадянина на одержання безоплатно у власність земельної ділянки, однак не передбачено обовязку органу місцевого самоврядування (колегіального органу - сесію сільської ради) надати земельну ділянку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.01.2018 позивач звернувся до Звенигородської сільської ради Львівської області з заявою про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород. 01.02.2018 Звенигородська сільська рада надала відповідь листом № 02-18/97 про те, що на даний час квартал забудови не був затверджений і заява позивача буде розглянута на наступній сесії.

Звенигородською сільською радою було прийнято рішення № 676 від 23.03.2018 «Про надання земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво», яким вона відмовила позивачу у наданні такої ділянки.

26.04.2018 ОСОБА_1 повторно звернувся із клопотанням про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, на що отримав відповідь від 12.06.2018 № 02-18/515 про те, що дана заява була розглянута на засіданні сільської ради 01.06.2018 та сесія сільської ради вирішила залишити її до вивчення та запросити позивача на наступну сесію.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно вказав, що статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Згідно із ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом «г» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Приписами частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Стаття 140 Конституції України встановлює, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з ч.1 ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом на підставі ст.146 Конституції України.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 вищезгаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З огляду на це, суд першої інстанції вірно вважав, що вищезазначені положення норм Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надають відповідачу повноваження на вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов'язують прийняти рішення, а також визначають підстави, з яких може бути прийняте рішення про відмову.

Скасовую рішення відповідача № 676 від 23.03.2018, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не зазначено підстав відмови позивачу у наданні відповідної земельної ділянки, що свідчить про порушення ним вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Конституції України.

Однак, у даній спірній ситуації колегія судів вважає, за необхідне звернути увагу на ту обставину, що оскаржуване рішення сільської ради щодо відмови у передачі у власність земельної ділянки є ненормативним актом, відповідно такий застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, бо таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Про цен зазначено і в Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009. Крім де суд дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Суттєвою характеристикою таких актів є те, що їхнє юридичне значення фактично вичерпується їх виконанням. Відповідно застосувати до таких актів процедуру скасування або визнання нечинними некоректно. Крім того, суд поза увагою залишив і ту обставину, що позивач повторно 26.04.2018 звернувся із клопотанням про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, на що отримав відповідь від 12.06.2018 № 02-18/515 про те, що дана заява була розглянута на засіданні сільської ради 01.06.2018 та сесія сільської ради вирішила залишити її до вивчення та запросити позивача на наступну сесію.(а.с.40). З огляду на це у суду першої інстанції не було достатньо підстав для скасування рішення відповідача № 676 від 23.03.2018.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення Звенигородської сільської ради № 675 від 23.03.2018 «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуального житлового будинку мешканцям» є безпідставною, оскільки даним рішенням не порушуються права та інтереси позивача, бо захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Задовольняючи другу вимогу позивача, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази щодо вирішення питання про надання земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до заяви від 26.04.2018. Згаданим вище листом від 12.06.2018 № 02-18/515(а.с.40) Звенигородською сільською радою не вирішено заявлене клопотання по суті, отже, вказаний лист не є доказом розгляду вказаної заяви у відповідності до вимог положень Земельного кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у неналежному вирішенні питання щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 26.04.2018 про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород.

Однак, при цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у позовній заяві позивач просив визнати протиправними дії Звенигородської сільської ради щодо саме ненадання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород згідно звернення від 26.04.2018 року, а не визнати протиправною бездіяльність.

А отже, вимога позивача про визнання протиправними дій Звенигородської сільської ради щодо ненадання ОСОБА_1 земельної ділянки у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Звенигородської сільської ради в межах села Звенигород згідно звернення від 26.04.2018 є передчасною.

Задовольняючи позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача надати позивачу земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, суд першої інстанції правильно вказав, що питання надання земельної ділянки та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до ст.122 ЗК України, відноситься до виключних повноважень відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність та входить до повноважень відповідача.

Однак, при цьому вважав, що з у рахуванням вимог ч.ч.3, 4 ст.245 КАС України, згідно яких у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, слід зобов'язати відповідача вирішити питання щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород.

При цьому, знову ж таки суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач повторно 26.04.2018 звернувся із клопотанням про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, на що отримав відповідь від 12.06.2018 року № 02-18/515 про те, що дана заява була розглянута на засіданні сільської ради 01.06.2018 та сесія сільської ради вирішила залишити її до вивчення та запросити позивача на наступну сесію, а отже по суті вказане звернення не було вирішено.

Згідно з Рекомендаціями ОСОБА_2 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_2 міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зобовязавши Звенигородську сільську раду вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для будівництва житлового будинку та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в межах села Звенигород, фактично перебрав на себе функції і повноваження, які належать органу місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту прав позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26.04.2018, оскільки таке не було вирішено у місячний строк встановлений ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000, 00 грн, то суд апеляційної інстанції зазначає, що такі витрати не підлягають стягненню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До поданого клопотання не надано детального опису робіт та наданих послуг, а зазначено лише підготовка та написання проекту відзиву на апеляційну скаргу та здійснення представництва в апеляційному суді, при цьому не вказано вартість такого представництва в часовому вимірі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що практично жодна з вимог, як це викладено у позовній заяві не задоволено.

Відтак, суд дійшов висновку, щодо відмови у відшкодуванні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області задовольнити частково, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року по справі № 1340/3879/18.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати Звенигородську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26.04.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

ОСОБА_3

Повний текст складено 01.04.2019