Справа № 520/192/19
Суддя: Шевченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 р. Справа № 520/192/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шевченко О.В.,

при секретарі - Шаталовій Н.В.,

за участі представника відповідача (ГУ ДМС в Харківській області) - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянки ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн до управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, громадянка ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Київський області № 182 від 05.12.2018 року про скасування громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 8972/50909 від 26.10.2004 року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо нездійснення оформлення та видачі громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку за заявою від 30.10.2018 року;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку за заявою від 30.10.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення є протиправними та незаконними, а отже підлягає скасуванню. Також зазначив, що при нездійсненні оформлення та видачі посвідки допущено, на думку позивача, протиправну бездіяльність.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 126 КАС України. В наданій до суду заяві просив розглядати справу за відсутності представника позивача.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності, оскільки було прийняте відповідне рішення.

Представник відповідача, управління Державної міграційної служби України в Київській області, в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відзиві на позов просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах та спосіб, встановлені чинним законодавством України.

Представник позивача надав відповіді на відзиви Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та управління Державної міграційної служби України в Київській області, в яких підтримала свою правову позицію.

Заслухавши пояснення представника відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2004 Чінь Тхі Хієн рішенням УГІРФО ГУ МВС України в Київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання серії КВ № 8972/50909 від 26.10.2004 року, терміном дії - безстроково.

24.11.2008 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 19304 терміном дії - безстроково у звязку з обміном посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 8972/50909 терміном дії - безстроково.

18.08.2011 року Московським РВ ГУ МВС України Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_1.

30.10.2018 року гр. ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася з письмовою заявою до Московського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України якою просила здійснити їй обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР № 19304 від 24.11.2008 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи гр. ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято та надіслано до ГУ ДМС України в Харківський області для прийняття рішення.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо нездійснення оформлення та видачі громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку за заявою від 30.10.2018 року та зобовязання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку за заявою від 30.10.2018 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою прийняття рішення відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківський про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн посвідки на постійне проживання в Україні від 27.11.2018 року, став п.п. 11 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, а саме в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи те, що відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківський було прийнято рішення про відмову в оформленні громадянці громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн посвідки на постійне проживання в Україні, а отже вчинено дію, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо нездійснення оформлення та видачі громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні.

Також суд звертає увагу, що рішення про відмову в оформленні та видачі громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку від 27.11.2018 року окремо до суду не оскаржувалось, отже є чинним та було прийнято не на підставі рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 182 від 05.12.2018 про скасування громадянки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн дозволу на імміграцію в Україну, то суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобовязання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання в Україні у звязку з досягненням 45-річного віку за заявою від 30.10.2018 року.

Від представника позивача надходило клопотання про уточнення та збільшення позовних вимог, відповідно до якого позивач намагався оскаржити рішення Головного управлінням ДМС України в Харківський області про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проте протокольною ухвалою від 05.03.2019 року, занесеною до журналу судового засідання, в прийнятті вказаної заяви було відмовлено, оскільки вказана заява подано без дотримання строків, передбачених ч.1 ст.47 КАС України.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення управління Державної міграційної служби України у Київський області № 182 від 05.12.2018 року про скасування громадянці ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 8972/50909 від 26.10.2004 року.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. При цьому, суд зазначає, що статтею 12 Закону України "Про імміграцію"

З наданого до матеріалів справи висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн від 05.12.2018 року встановлено, що підставою для прийняття спірного рішення № 182 від 05.12.2018 року стала інформація виявлена у ході перевірки матеріалів справи позивача, а саме: встановлено, що громадянка ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є дружиною іммігранта та чоловік громадянин ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Тхієу Тхай Бінь, ІНФОРМАЦІЯ_2, документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії КИ 034290/110181 від 29.06.2004 року.

На підтвердження вищевикладеної інформації, позивач надала копію з перекладом -свідоцтва про шлюб з громадянином ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Тхієу Тхай Бінь від 20.10.1992 року.

Однак, перевіркою матеріалів справи відносно громадянина ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Тхієу Тхай Бінь, ІНФОРМАЦІЯ_2, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії КИ № 034290/110181 від 29.06.2004 року, встановлено, що він з 10.11.2002 року перебуває у шлюбі з громадянкою ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чай Тхі Шау, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Таким чином, управління Державної міграційної служби України у Київський області зробило висновок, що позивач надала неправдиву інформацію для отримання дозволу на імміграцію, та як наслідок прийняло рішення № 182 від 05.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію.

Проте суд не погоджується з таким висновком відповідача управління Державної міграційної служби України у Київський області та зазначає, що під час проведення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн від 05.12.2018 року не встановлено, що шлюб між позивачем та її чоловіком було розірвано на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію.

Доказів на підтвердження цієї обставини ані до суду, ані до матеріалів особової справи позивача № 50909, відповідачем управлінням Державної міграційної служби України у Київський області не надано.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання при прийнятті рішення про документування посвідкою на постійне проживання у зв'язку із обміном посвідки на постійне проживання, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв'язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Отже, доводи представника відповідача щодо того, що надання позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Крім того, у відповідності до ст. 6 Закону України "Про імміграцію" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно статті 13 вищезгаданого Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Рішення УДМС України в Київській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято 05.12.2018. Проте, копії зазначеного рішення відповідачем у тижневий строк позивачу надіслано не було, до відома позивача не доведено.

Для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивача не запрошено.

Отже, зазначене є порушенням відповідачем статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кlаss та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, орган, що згадується в цій статті, не обов'язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну процесуальні гарантії вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване позивачем рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 182 від 05.12.2018 про скасування громадянки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 8972/50909 від 26.10.2004 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, підлягає скасуванню.

Суд зазначає, що 05.03.2018 представником позивача надано до суду заяву, в якій вона просить суд вирішити питання стосовно відшкодування судових витрат на користь позивача, повязаних з правничою допомогою в сумі 6500,00 грн та щодо відшкодування поштових витрат, пов'язаних із розглядом справи в розмірі 264,00 грн.

14.03.2019 від представника Головного управління Державної міграційної служби України у Харківський області надійшли заперечення на заяву про відшкодування судових витрат, в якій представник відповідача просив зменшити розмір відшкодування судових витрат, оскільки вказана заява є необґрунтованою, розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету позову.

Від Управління Державної міграційної служби України в Київський області заперечень на заяву про відшкодування судових витрат до суду не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини пятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, представником позивача надано до суду: копію договору про надання правової допомоги № Д-10/18 від 24.01.2018 року із адвокатом ОСОБА_4, додаткової угоди № 2 від 24.01.2018 р. до договору про надання правової допомоги № Д- 0/18 від 24.01.2018р., Копія довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім'я ОСОБА_4, копії квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-10/18 від 24.01.2018 року в загальній сумі 6500,00 грн., копію акту виконаних робіт № 1 від 05.03.2019 р. до договору про надання правової допомоги № Д-10/18 від 24.01.2018 р., копії звітів по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката ОСОБА_4 № 1976 за лютий 2019 року.

Частиною 3 ст.139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно від розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат та вважає за можливе стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3700 грн.

Щодо відшкодування поштових витрат, пов'язаних із розглядом справи в розмірі 264,00 грн., суд зазначає наступне.

На підтвердження понесених поштових витрат представником позивача надано до суду квитанції ПАТ "Укрпошта" за подання позовної заяви, надіслання відповідачам відповіді на відзив, надіслання відповідачам заяви про уточнення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та у відповідності до задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, про часткове задоволення заяви про відшкодування поштових витрат, пов'язаних із розглядом справи в розмірі 85,50 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника позивача з питань відшкодування судових витрат.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13-14, 77, 139, 242-246, 250, 255, 295, пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянки ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: 61123, АДРЕСА_2) до управління Державної міграційної служби України в Київській області (, адреса: 04073, м. Київ, вул. Петропавлівська. буд. 11), Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (, адреса: 61057, м. Харків, вул. Римарська, буд. 24) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України у Київський області № 182 від 05.12.2018 року про скасування громадянці ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 8972/50909 від 26.10.2004 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь громадянки ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Київській області ().

Стягнути на користь громадянки ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 Чінь Тхі Хієн (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 3785,50 (три тисячі сімсот вісімдесят пять) грн. 50 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Київській області ().

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 29 березня 2019 року.

Суддя Шевченко О.В.