Справа № 807/1220/17
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2019 року м. Ужгород№ 807/1220/17
Закарпатський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Луцович М.М.

суддів: Калинич Я.М., Шешеня О.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

та осіб, що беруть участь у справі:

перекладача - ОСОБА_2;

позивача - ОСОБА_3 ОСОБА_4;

представника позивача - ОСОБА_5;

представника відповідача - ОСОБА_6;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), яким просив суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_3 ОСОБА_4, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 ОСОБА_4, про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання захисту в Україні, проте 21.09.2017 року отримав повідомлення №4.3/15 від 08.09.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, 30.08.2017 року відповідачем було прийнято рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказує, що країною його походження є Бангладеш, але він не бажає користуватися захистом своєї країни, мотивуючи тим, що у разі повернення до країни походження, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Позивач зазначає, що він з 2006 року є членом Націоналістичної партії Бангладеш (НПБ) в області Силхет, в квітні 2012 року зник безвісті лідер партії, а тому представники партії організували мітинг на п'ять днів та страйк з метою розшукати лідера партії 22.04.2012 року поліція заарештувала багатьох учасників страйку, щодо позивача було відкрито кримінальний процес та оголошено в розшук за звинуваченням "Зібрання в нелегальній процесії разом з місцевими озброєними особами та атака на працівників міліції з метою вбивства". Позивач зазначав, що він двічі затримувався поліцією, зокрема у 2012 р. та 2014 р. за політичну діяльність та переніс душевні страждання перебуваючи у поліцейському відділку у жахливих умовах, де піддавався психологічному насильству, яке виражалося в залякуванні та погрозах покарання та ув'язнення. Позивач вказував, що країну походження він залишив у зв'язку з тим, що представники опозиційної партії НПБ заарештовувалися, а тому він мав страх бути переслідуваним за політичні погляди. Таким чином, позивач наголошував, що у разі повернення у Бангладеш йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню через політичні переконання, а також, вказував на відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади.

В судовому засіданні позивач пояснив, що перебуваючи в інших країнах за захистом не звертався, а залишаючи країну походження вважав, що найбільш безпечною країною для нього буде Франція.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, з мотивів викладених у відзиві на позов, вказавши на те, що позивач у грудні 2016 року повітряним транспортом виїхав до Індії, де перебував протягом місяця, звідки нелегально виїхав до Пакистану, де перебував близько дев'яти днів, потім виїхав до Таджикистану, а звідти вирушив до Росії, а далі до України. До затримання на українсько-польському кордоні проживав протягом шести днів у наймані перевізником квартирі, а далі у кімнаті, яка знаходилася неподалік польського кордону, звідти вирушив до кордону, де був затриманий 22.02.2017 року прикордонним нарядом. Також, представник відповідача наголошує, що позивач стверджував, що у країні походження був засуджений без рішення суду, однак з поданих позивачем документів вбачається, що його справа розглядалася в суді. ОСОБА_6 з тим, відповідач зазначав, що згідно пояснень позивача він у 2012 р. та 2014 р. затримувався за участь у несанкціонованих мітингах, проте, як підтверджується матеріалами справи продовжував після затримання вести політичну діяльність та виїхав з Бангладешу через два роки після останнього арешту. Відтак, як наголошував представник відповідача, з часу останнього арешту, якщо він мав місце, оскільки підтверджень не було надано, у позивача не було проблем з політичними опонентами з ОСОБА_7.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 лютого 2017 року, позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівьській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він підтримує партію (БНП) Бангладешську Національну Партію, був одним із тих, хто закликав та надихав людей у його місцевості підтримувати БНП, тому члени партії діючого уряду погрожували та переслідували його, інколи калічили його через політичну ситуацію, а тому він втік (а.с. 27)

Звертаючись 24.02.2017 року до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівьській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив дату народження 06.10.1999 р..

Проте, відповідно до висновку за результатами обстеження для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту від 21.03.2017 року було встановлено, що вік позивача становить 20 років (а.с. 43). В подальшому, згідно протоколі співбесіди від 27.03.2017 року, позивач зазначив дату народження 09.06.1992 р. (а.с. 44-48).

У зв'язку зі зміною місця проживання на Закарпатську область, після отримання дозволу на проживання в ПТРБ в Закарпатській області, позивач був взятий на облік 20.06.2017 року в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Закарпатській області.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у грудні 2016 року повітряним транспортом виїхав до Індії, де перебував протягом місяця, звідки нелегально виїхав до Пакистану. На території Пакистану перебував близько дев'яти днів, потім виїхав до Таджикистану. Далі позивач вирушив до Росії, а далі до України. До затримання на українсько-польському кордоні проживав протягом шести днів у наймані перевізником квартирі, а далі у кімнаті, яка знаходилася неподалік польського кордону, звідти вирушив до кордону, де був затриманий 22.02.2017 року прикордонним нарядом.

Проте, в жодній з вище вказаних країн позивач за захистом не звертався.

Під час співбесіди 27.07.2017 року позивач вказував, що у нього була спроба незаконно перетнути кордон України - ЄС і він мав намір виїхати до Іспанії (а.с. 47). 22.02.2017 року позивача було затримано прикордонним нарядом при спробі незаконного перетину кордону з Польщею.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.02.2017 та під час співбесіди 27.03.2017 року позивач вказує, що він підтримує Національну Партію Бангладеш (НПБ), однак в п. 4.2 Анкети заявника про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не вказує членство у жодній політичній партії чи організації (а.с. 27-32).

Під час співбесіди 04.07.2017 року позивач повідомив, що з 2006 року є членом студентського крила Національної Партії Бангладеш (НПБ) в області Силхет (а.с. 49-55, Т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, при розгляді документів заявника відповідач зобов'язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Таким чином, з системного аналізу ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" вбачається, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Позивач стверджує, що його виїзду з країни походження передувало політичне насилля, зокрема він двічі утримувався у в'язниці.

Позивач повідомив, що 22.04.2012 року був вперше арештований на один місяць, вказавши причиною арешту - участь у несанкціонованому мітингу та страйку. Позивач наголошував, що на нього вчинявся психологічний тиск під час утримання. На підтвердження арешту позивач надав переклад повідомлення поліції, згідно якого вбачається: щодо позивача було порушено кримінальну справу за рядом статей Кримінального кодексу Бангладеш, зокрема за зібрання в нелегальній процесії разом із місцевими озброєними особами та атаку на працівників міліції з метою вбивства (а.с. 60-61, Т.1).

Позивач під час співбесіди 04.07.2017 року повідомляв, що був засуджений без рішення суду, однак з поданих позивачем документів випливає, що мав місце розгляд справи в суді. Зокрема, в матеріалах справи наявні документи, що підтверджують розгляд справи в суді головного магістрату Сілхету (а.с. 69, 71, Т.1). В матеріалах справи позивача наявний лист адвоката, який підтверджує, що позивачу було надано право на захист при розгляді справи у суді. З повідомлення адвоката на позивача чекає арешт у разі повернення, відповідно до ордера від 30.06.2012 року. Однак, у ордері на арешт від 30.06.2012 року, наданому позивачем, вказане ім'я ОСОБА_8 (а.с. 67).

Також позивач зазначав, що вдруге був арештований 02.01.2014 року на строк місяць і двадцять днів, однак документальних свідчень щодо даного арешту позивачем не було надано.

Так, позивач наголошував, що за участь у несанкціонованих мітингах його було арештовано в 2012 році та 2014 році. Однак, як підтверджується матеріалами справи та поясненнями позивача, після арештів він ще два роки жив у Бангладеші та вів політичну діяльність. При цьому відомості про те, що за період з 2014 року по грудень 2016 рік (коли позивач виїхав з країни походження) у ОСОБА_3 ОСОБА_4 були проблеми з політичними опонентами відсутні.

Також, в співбесіді 04.07.2017 року позивач вказав, що всі його рідні підтримують політичну партію БНП, проте заарештований був тільки він.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Тобто, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

ОСОБА_6 з тим, суд констатує, що з матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивачем було надано загальну інформацію щодо порушення прав лідерів та членів Джатіябаді ОСОБА_9, а факт його переслідування залишається недоведеним.

З аналізу особової справи позивача, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Бангладешу.

В силу частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №155-16 від 15 березня 2016 року, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

ОСОБА_6 з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевказаного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 (Закарпатська область, м. Мукачево,вул. Мічуріна, 1-г) до Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії - відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

Головуючий суддяОСОБА_10

Суддя Я.М. Калинич

Суддя О.М. Шешеня

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 02.04.2019 року, з огляду на перебування судді на лікарняному.