Справа № 1640/2564/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 р.Справа № 1640/2564/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Шевцової Н.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 08.11.18 року по справі №1640/2564/18

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області, в якій просив суд:

- постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 20 червня 2018 року, згідно до якої накладено на ФОП ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1) штраф у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, щодо нібито порушення вимог ч.3 ст. 24 КЗпПП України (допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника шляхом заміни трудового договору цивільним) визнати протиправною та скасувати;

- компенсувати понесені ФОП ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування вимог, позивач посилався на те, що відносини між ним та фізичними особами регулювалися нормами цивільного законодавства, а не трудового, а тому оскаржувана постанова винесена необґрунтовано та протиправно.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року у задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, 119, м. Полтава, 36014, ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено.

Позивач, ФОП ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року по справі №1640/2564/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 20 червня 2018 року, згідно до якої накладено на ФОП ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1) штраф у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) гривень, щодо нібито порушення вимог ч.3 ст. 24 КЗпПП України (допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника шляхом заміни трудового договору цивільним) визнати протиправною та скасувати. Компенсувати понесені ФОП ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є таким, що винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції внаслідок однобічності та упередженості було зроблено помилкові висновки щодо порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України (допущення працівників до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника шляхом заміни трудового договору цивільно правовим) які дублюються із висновками відповідача, викладеними в акті перевірки та у відзиві на позовну заяву №13.08.2018 №10-11/4301. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду не міститься обґрунтування з посиланням на конкретні положення цивільно-правової угоди № 1-12/01-18 від 12.01.2018 року з ОСОБА_3 термін дії - з 12.01.2018р. по 31.12.2018 р., № 1-22/01-18 від 22.01.2018 року з ОСОБА_4 термін дії з 22.01.2018 по 31.12.2018 р., № 1-24/01-18 від 24.01.2018 року з ОСОБА_5 термін дії з 24.01.2018 по 31.12.2018 р., № 1-11/04-18 від 11 квітня 2018 року з ОСОБА_6 термін дії з 11.04.2018 р. по 31.12.2018 року, що саме ці угоди носять характер трудових угод і взагалі не конкретизується які саме пункти угод свідчать про обґрунтованість відповідних висновків відповідача. Так, зміст цивільно-правових угод свідчить, що особи, з якими вони укладені, не підпорядковуються внутрішнім правилам трудового розпорядку (робота має відповідати вимогам держаних стандартів - п. 1.2. Угоди), предметом угоди є саме послуги (примітка: а не сам процес роботи на конкретній посаді) - перевезення ППМ (п. 1.1); результат угоди - це результат виконаної роботи, який засвідчується актом прийняття виконаних робіт та саме за результатом виконаної роботи здійснюється робота (п. 2.1 та п. 2.2 Угоди); особа згідно до розділу 3 угоди несе виключно матеріальну відповідальність і при цьому жодної дисциплінарної відповідальності, яка притаманна трудовим відносинам, наймані особи не несуть, тощо. Зазначає, що судом першої інстанції внаслідок однобічності було проігноровано надані в якості додатків до цивільно-правових угод Акти виконаних робіт свідчать про факти одиничності виконаних робіт (наданих послуг) щодо перевезення ПММ. Наданими актами виконаних робіт спростовується факт не лише систематичності та спростовується факт постійності надання послуг з перевезення ППМ (виконаних робіт). Посилається, що в ході розгляду справи відповідачем так і не було доведено, а судом не було встановлено наступні факти: не доведено та не встановлено судом факт підпорядкування особами правилам внутрішнього трудового розпорядку; не доведено та не встановлено судом факт взагалі наявності в штаті ФОП ОСОБА_1 посад, які б були вакантними і які обумовлювали можливість обіймання особами (прийняття на роботи), які в даному випадку надавали разові послуги; не доведено та не встановлено судом, що оплата здійснювалася за процес надання роботи (в спірному випадку оплата здійснювалася саме за результат), і зокрема що оплата здійснювалася пропорційно від відпрацьованих робочих днів чи можливо робочих годин (в спірному випадку розмір оплати визначався від відстані перевезення); не доведено та не встановлено судом факт проведення інструктажу з правил техніки безпеки, який з урахуванням факту перевезення паливно-мастильних матеріалів є обов'язковим; Жодних передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність будь- яких правочинів ФОП ОСОБА_1 із ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, перевіркою та в ході судового розгляду не встановлено.

Управління Держпраці у Полтавській області, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а також на те, що позивачем було допущено порушення ч.3 ст. 24 КЗпП України щодо допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони по справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується відповідними доказами.

26.03.2019 р. представник позивача звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про проведення розгляду адміністративної справи №1640/2564/18 за його відсутності.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 29.05.2018 № 80 "Про проведення заходів державного контролю" головному державному інспектору Маковій А.С. доручено провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1

Згідно направлення на проведення заходу державного контролю від 29.05.2018 р. №863 головному державному інспектору Управління Маковій А.С. доручено провести невиїзне інспектування на предмет додержання законодавства про працю у діяльності ФОП ОСОБА_1

У період із 29 по 30 травня 2018 року проведено невиїзне інспектування, за результатами якого був складений акт від 30.05.2018 №ПЛ1156/162/АН.

За результатами інспекційного відвідування виявлено порушення частини першої статті 21, частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника шляхом заміни трудового договору цивільно-правовим. Зокрема, цивільно-правові угоди, укладені ФОП ОСОБА_1 з громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, мають ознаки трудових договорів.

Управлінням Держпраці у Полтавській області було винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.06.2018 №ПЛ1156/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС, якою за порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, на підставі абз 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 446760 грн.

Позивач не погодившись із вищевказаною постановою відповідача та оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Управлінням Держпраці у Полтавській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.06.2018 №ПЛ1156/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС обґрунтовано та відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини першої якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до пункту "а" частини третьої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 р. по справі №802/2066/16-а.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та гр. ОСОБА_4, гр.ОСОБА_3, гр.ОСОБА_6, гр. ОСОБА_5 були укладені наступні цивільно - правові угоди: №1-22/01-18 від 22.01.2018 р. (а.с.25) ; №1-12/01-18 від 12.01.2018 р. (а.с. 28); №1-11/04-18 від 11.04.2018 р. (а.с. 33); №1-24/01-18 від 24.01.2018 р. (а.с.35).

Згідно з п.1.1 вищевказаних цивільно - правових угод замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання виконати такі роботи (надати послуги): перевезення ПММ.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 цих цивільно - правових угод підставою для підписання документа який підтверджує виконання робіт Виконавцем за цим договором є підписаний Акт приймання виконаних робіт на об'єкті. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно акту виконаних робіт.

Факт виконання робіт підтверджується копіями наступних документів, які містяться в матеріалах даної справи:

- Актом №1 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-22/01-18 від 22 січня 2018 року (а.с. 26), Актом №2 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-22/01-18 від 22 січня 2018 року (а.с. 27);

- Актом №1 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-12/01-18 від 12 січня 2018 року (а.с. 29), Актом №2 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-12/01-18 від 12 січня 2018 року (а.с. 30), Актом №3 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-12/01-18 від 12 січня 2018 року (а.с. 31),Актом №4 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-12/01-18 від 12 січня 2018 року (а.с. 32);

- Актом №1 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-11/04-18 від 11 квітня 2018 року (а.с. 34)

- Актом №1 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-24/01-18 від 24 січня 2018 року (а.с. 36), Актом №2 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-24/01-18 від 24 січня 2018 року (а.с. 37), Актом №3 прийому - передачі виконаних робіт за договором №1-24/01-18 від 24 січня 2018 року (а.с. 38).

Як вбачається з наведених вище цивільно-правових угод, укладених позивачем з фізичними особами, предметом угоди є саме послуги (виконання робіт), а не сам процес роботи на конкретній посаді.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ще одна відмінність між цивільно-правовими та трудовими договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Разом з тим, згідно вищевказаних цивільно - правових угод на виконавців не розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку замовника, виконавець не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Виконавець самостійно та на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства.

Також, колегія суддів зауважує, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України.

Як вбачається зі змісту досліджених цивільно - правових угод, матеріальна відповідальність виконавців робіт була передбачена за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов'язань за цими угодам відповідно до чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що цивільно-правові угоди між позивачем та гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_3, гр. ОСОБА_6, гр. ОСОБА_5 укладалися для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів праці. Укладені угоди не містять обов'язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, обов'язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Таким чином, з огляду на предмет та поняття трудового договору, посилання відповідача про те, що правовідносини між позивачем та гр. ОСОБА_4, гр.ОСОБА_3, гр.ОСОБА_6, гр. ОСОБА_5 містять ознаки притаманні трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, а укладені цивільно - правові угоди мають ознаки трудових договорів є хибними та помилковими.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи Управління Держпраці у Полтавській області щодо того, що позивачем було фактично допущено до роботи гр. ОСОБА_4, гр.ОСОБА_3, гр.ОСОБА_6, гр. ОСОБА_5 без оформлення трудового договору є хибними, оскільки метою укладених між позивачем та вказаними фізичними особами цивільно - правових угод є отримання певного матеріального результату, а процес організації трудової діяльності залишився за їх межами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними, а тому приходить до висновку, що постанова Управління Держпраці у Полтавській області від 20.06.2018 р. №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) грн. є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Щодо посилання позивача на те, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.07.2018 р. по справі №554/4427/18, якою його було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень як і постановою Управління Держпраці у Полтавській області від 20.06.2018 р. №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС, яка оскаржується в рамках даної справи, всупереч ст. 61 Конституції України вдруге було притягнуто до відповідальності за одне й теж саме правопорушення - фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи маються цивільно - правові угоди: №1-22/01-18 від 22.01.2018 р., №1-12/01-18 від 12.01.2018 р., №1-11/04-18 від 11.04.2018 р., №1-24/01-18 від 24.01.2018 р., укладені між позивачем та гр. ОСОБА_4, гр.ОСОБА_3, гр.ОСОБА_6, гр. ОСОБА_5, однак надані до матеріалів даної справи відповідачем докази в підтвердження того, що вказані цивільно - правові угоди притаманні трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником недостатньо для того, щоб зробити висновок про те, що ці угоди мають ознаки трудових договорів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 27.07.2018 р. по справі №554/4427/18, яка була прийнята, зокрема, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 30.05.2018 р. Управління Держпраці у Полтавській області не посилалося в суді першої інстанції, а посилався вже в суді апеляційної інстанції, що підтверджується пояснення відповідача щодо залучення додаткових доказів від 07.09.2019 р. (а.с.230 -231), вказана постанова суду не була підставою для прийняття відповідачем постанови Управління Держпраці у Полтавській області від 20.06.2018 р. №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) грн., а тому колегія суддів не приймає до уваги це рішення суду, але на нього посилається позивач, як на подвійне притягнення до відповідальності.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно ч.6 ст.78 КАС України, зокрема, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що преюдиційне значення мають виключно питання чи мала місце дія, бездіяльність чи вчинені вони певною особою, однак згідно ч.7 ст. 78 КАС України правова оцінка надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що притягнення позивача до відповідальності постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 27.07.2018 р. по справі №554/4427/18, яка була прийнята, зокрема, на підставі протоколу про адміністративне правопорушення від 30.05.2018 р., а також постановою Управління Держпраці у Полтавській області від 20.06.2018 р. №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) грн. є фактично, в розумінні ст.61 Конституції України, притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге.

Вказаний висновок підтверджується правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 21.12.2018 р. по справі №814/2156/16 згідно якою зазначається, що частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України і частиною 3 статті 41 Кодексу про адміністративні правопорушення України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині 3 статті 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності. Суд звертає увагу, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору підприємця уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою суду, що набрала законної сили. Застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн. Накладення на нього штрафу за те саме правопорушення також постановою Управління Держпраці є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням ст.61 Конституції України.

Щодо посилання апелянта на те, що з ним не було погоджено проведення невиїзного інспектування відповідачем, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували письмове погодження ФОП ОСОБА_1 на проведення інспектування, колегія суддів зазначає наступне.

Так, під час здійснення наглядових функцій у межах своєї компетенції Державна служба України з питань праці (Держпраці України) та її територіальні органи керуються, зокрема, приписами Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Згідно з ч. ч.4, 5 ст.2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" заходи контролю здійснюються органами, зокрема, державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов'язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Посилання позивачем на порушення посадовою особою відповідача норм вищевказаного Закону є необґрунтованим, оскільки посадові особи Управління Держпраці у Полтавській області при здійсненні за державного контролю за додержанням законодавства про працю забезпечують дотримання не всього Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", а лише норм статей, визначених у ч.5 ст. 2 вказаного Закону.

Таким чином, при здійсненні заходу державного нагляду у діяльності позивача Управлінню Держпраці у Полтавській області не потрібно було отримувати погодження центрального органу виконавчої влади з державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю (Держпраці України).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, апеляційну скаргу слід задовольнити та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з адміністративним позовом, згідно платіжного доручення №489 від 19.07.2018 р., яке міститься в матеріалах справи (а.с.4) сплатив судовий збір 4467, 61 грн. (0,1 коп. переплачено позивачем). При подачі апеляційної скарги, згідно квитанції №0.0..1 від 05.12.2018 р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.181-1) сплатив судовий збір 6701,41 грн. (0,1 коп. переплачено позивачем). Всього за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 11 169 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року по справі № 1640/2564/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 20.06.2018 р. №ПЛ1096/162/АН/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 446 760, 00 (чотириста сорок шість тисяч сімсот шістдесят) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Управління Держпраці у Полтавській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 169 (одинадцять тисяч сто шістдесят дев'ять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.М. Григоров
Судді З.Г. Подобайло Н.В. Шевцова
Повний текст постанови складено 01.04.2019 року