Справа № 807/1587/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1176/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Рейті С.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 15 год. 28 хв. 09 березня 2017 року, повне судове рішення складено 14 березня 2017 року, у справі № 807/1587/16 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

02.11.2016 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови включити до вислуги років позивача для призначення пенсії стаж праці в органах держаної влади з 01.08.1991 по 19.11.1991 в Тячівському районному фінансовому відділі Тячівської РДА та з 17.01.1994 по 15.04.2002 в контрольно-ревізійному відділі у Тячівському районі контрольно-ревізійного управління Закарпатської області; зобов'язати відповідача зарахувати до вислуги років позивача для призначення пенсії стаж праці в органах держаної влади з 01.08.1991 по 19.11.1991 в Тячівському районному фінансовому відділі Тячівської РДА та з 17.01.1994 по 15.04.2002 в контрольно-ревізійному відділі у Тячівському районі контрольно-ревізійного управління Закарпатської області.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року в справі №807/1587/16 задоволено адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи контрольно-ревізійної служби, Державної фінансової інспекції України, її територіальних органів є державними службовцями і мають право на призначення пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», при цьому, зазначеним законом не встановлено вичерпного переліку посад, які відносяться до посад державних службовців та яким призначається пенсія на умовах цієї статті. При цьому, враховуючи принцип юридичної визначеності, суд першої інстанції зазначив, що держава не вправі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших нормативно - правових актах, а реалізація законодавчо встановлених гарантій не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов'язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що встановлений ч.2 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» перелік періодів роботи, що зараховуються до стажу служби в поліції, є вичерпним, жодного іншого порядку зарахування стажу служби в поліції не має, а тому зазначені позивачем періоди роботи не підлягають для зарахування до стажу служби в поліції. Скаржник вказує, що суд першої інстанції помилково застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про державну службу». Звертає увагу, що позивачу вже було зараховано при проходженні служби в ОВС та ГУНП в Закарпатській області спірні періоди роботи до вислуги років для призначення можливої пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також вказує, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Крім того, звертає увагу, що стаж роботи, який зараховується до вислуги років визначається відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992. Також, скаржник вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задоволено, скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року в справі №807/1587/16 та відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у справі №807/1587/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засіданні 25.03.2019 учасники справи не з'явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що на момент звернення із позовом до суду ОСОБА_3 працював в органах державної влади з 01.08.1991, зокрема, в органах внутрішніх справ Закарпатської області з 22.04.2002 по 06.11.2015 включно, а з 07.11.2015 - в Тячівському ВП ГУ НП в Закарпатській області, звання підполковник поліції.

20.07.2016 ОСОБА_3 звернувся до начальника УКЗ НП в Закарпатській області із заявою щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії, як особі на яку поширюється дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» період роботи з 01.08.1991 по 19.11.1991 в Тячівському райфінвідділі та з 17.01.1994 по 15.04.2002 в КРВ у Тячівському районі КРУ Закарпатської області.

Листом ГУ НП у Закарпатській області від 10.08.2016 №Ф-134/106/2-2016 позивача повідомлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на службу в органи внутрішніх справ на посади начальницького складу, на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки за направленням Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Республіки Крим, Представника Президента України в області, містах Києві та Севастополі згідно з переліками посад і на умовах, затверджуваних відповідно Міністерством внутрішніх справ і Центральним управлінням Служби безпеки. Відповідного направлення на службу в органи внутрішніх справ в матеріалах особової справи заявника не встановлено. Крім того, посади ревізора-інспектора ІІ категорії по бюджету Тячівського райфінвідділу, старшого контролера-ревізора, провідного контролера-ревізора контрольно-ревізійного управління в Закарпатській області Державної контрольно-ревізійної служби України, на який працював заявник до прийому на службу в органи внутрішніх справ, не передбачені Переліком, затвердженим Наказом МВС України від 22.11.1993 №748. Таким чином, відсутні підстави для зарахування вказаних періодів роботи в державних органах до вислуги років для призначення пенсії. Також повідомлено, що зазначені періоди роботи не підлягають зарахуванню і до стажу служби в поліції, що дає право поліцейському на надбавку за вислугу років.

Вважаючи вказану відмову неправомірною, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2262-XII) встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Статтею 17 Закону № 2262-XII встановлено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки України, Управління державної охорони України, органи внутрішніх справ, Національну поліцію, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу України на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики.

Відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-XII порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» Кабінетом міністрів України прийнято Постанову від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 393) пунктом 1 якої встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, зокрема, час роботи в державних органах у разі переходу на службу в органи внутрішніх справ на посади начальницького складу, на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки за направленням Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Республіки Крим, Представника Президента України в області, містах Києві та Севастополі згідно з переліками посад і на умовах, затверджуваних відповідно Міністерством внутрішніх справ і Центральним управлінням Служби безпеки.

Таким чином, законодавцем встановлено наступні умови зарахування особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським до вислуги років для призначення пенсії часу роботи в державних органах:

- перехід на військову службу в органи внутрішніх справ на посади начальницького складу, на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки згідно з переліками посад і на умовах, затверджуваних відповідно Міністерством внутрішніх справ і Центральним управлінням Служби безпеки;

- такий перехід повинен відбуватись за направленням відповідних органів.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач не заперечує, що час роботи позивача на займаних посадах відноситься до часу роботи в державних органах, проте свою відмову, мотивує тим, що в матеріалах особової справи позивача відсутнє відповідне направлення, а також, що зазначені позивачем посади відсутні у переліку посад, роботи на яких у разі переходу на службу в органи внутрішніх справ зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, який затверджено Наказом МВС України від 23.11.1993 №748, який діяв на момент прийняття позивача на службу в органи внутрішніх справ.

На запит суду апеляційної інстанції відповідачем надіслано Перелік посад працівників апарату Кабінету Міністрів республіки Крим, облдержадміністрацій, держадміністрацій м. Києва і м. Севастополя, районних держадміністрацій у разі переходу з яких на службу в органи внутрішніх справ, зараховується час роботи в державних органах для призначення пенсій (додаток 15 до Наказу МВС України від 23.11.1993 №748) в якому посади, які обіймав позивач у спірні періоди, відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що зарахуванням часу роботи в державних органах проводиться не усім особам, які перейшли на службу в органи внутрішніх справ на посади начальницького складу, а лише тим, які перейшли на службу на чітко визначені центральним органом влади посади за відповідним переліком.

Як встановлено з долученої до матеріалів справи трудової книжки позивача та довідки, виданої ОСОБА_3 про роботу в минулому та проходження служби, після звільнення з посади ревізора-інспектора ІІ категорії по бюджету Тячівського райфінвідділу позивач тимчасово не працював, а в подальшому проходив службу в Українській армії, після звільнення з посади старшого контролера-ревізора КРВ у Тячівському районі позивач був зарахований курсантом Житомирського училища професійної підготовки працівників міліції УМВС України в Житомирській області.

Таким чином, перехід з державної служби на службу в органи внутрішніх справ в даному випадку відсутній.

Не заперечує позивач й факту відсутності відповідного направлення на службу в органи внутрішніх справ.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що за своєю правовою суттю та призначенням вислуга років поліцейського (працівника органів внутрішніх справ) суттєво відрізняється від стажу роботи державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу», що зумовлено умовами праці, характером службових завдань, обсягом вимог тощо. Підстави до призначення пенсії державним службовцям і особам, яким такі пенсії призначаються за Законом № 2262-ХІІ, є різними.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для зарахування позивачу до вислуги років для призначення пенсії періодів роботи з 01.08.1991 по 19.11.1991 в Тячівському райфінвідділі та з 17.01.1994 по 15.04.2002 в КРВ у Тячівському районі КРУ Закарпатської області, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ст.139 КАС України такі розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 березня 2017 року у справі № 807/1587/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 02.04.2019