Справа № 440/32/19
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.О. Удовіченко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 р. Справа № 440/32/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Бершова Г.Є.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/32/19

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної поліції України, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не належного розгляду звернення ОСОБА_1, реєстраційний номер ФИ-8767430 від 23 листопада 2018 року; визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вжиття відповідних заходів реагування по обставинам викладеним у зверненні ОСОБА_1, реєстраційний номер ФИ-8767430 від 23 листопада 2018 року; визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не інформування заявника про перенаправлення звернення реєстраційний номер ФИ-8767430 від 23 листопада 2018 року до ОСОБА_2 слідчого управління Національної поліції України згідно вимог пункту 3 статті 7 Закону України "Про звернення громадян"; визнати протиправною бездіяльність щодо не надання роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 05 грудня 2018 року за вих. №24/Ф-6213, 24/Ф-6235, 24/Ф-6236, 24/Ф-6237, 24/Ф-6275, 24/ФИ-6276, 24/ФИ-6277 згідно вимог статті 15 Закону України "Про звернення громадян"; зобов'язати Національну поліцію України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 реєстраційний номер ФИ-8767430 від 23 листопада 2018 року та вжити заходів реагування з урахуванням обставин встановлених судом.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 23 листопада 2018 року через Державну установу "Урядовий контактний центр" Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади, направив звернення реєстраційний номер ФИ8767430 до Національної поліції України, повідомивши, що слідчим відділення Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001109 від 08 серпня 2015 року, порушеного за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. У зверненні позивач просив відповідача відреагувати на розслідування кримінального провадження. Однак листом від 05 грудня 2018 року ОСОБА_2 слідчим управлінням Національної поліції України позивача повідомлено, що звернення, які надійшли на Урядову гарячу лінію, щодо неналежного здійснення досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях, а також з інших питань Національною поліцією України доручено розглянути слідчому управлінню. Таким чином, відповідачем не розглянуто звернення ОСОБА_1 у порядку встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Роз'яснено позивачу, що даний спір належить розглядати за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 направив через Урядовий контактний центр до Національної поліції України заяву №ФИ-8767430, в якій зазначив, що слідчим відділенням Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001109 від 08 серпня 2015 року, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. 12 листопада 2016 року ОСОБА_1 визнано потерпілою стороною, у зв'язку із чим вчинялися активні дії щодо активізації досудового розслідування. У зв'язку із неналежним реагуванням на звернення та клопотання, направлені слідчому, ОСОБА_1 змушений був звертатися до суду за захистом порушених прав та інтересів. 23 серпня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави №554/12566/15-к, провадження №1-кс/554/4842/2018 встановлено, що клопотання ОСОБА_1 подані до слідства не розглядаються. 13 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави встановлено строк досудового розслідування у три місяці, але дана ухвала виконана не була. На даний час досудове розслідування не закінчено, слідчим не вчиняються жодних необхідних процесуальних дій, необхідних та достатніх для встановлення істини по справі. У зв'язку із зазначеними порушеннями судом було винесено рішення про задоволення скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області щодо порушення розумних строків досудового розслідування в рамках кримінального провадження №001109 внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування від 08 серпня 2015 року за ознаками частин 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. На попередні звернення з аналогічних питань була надана відповідь СУ ГУНП в Полтавській області від 07 листопада 2018 року за вих. №24/ФИ-237/кц, 24/ФИ-540/кц, що слідчим відділенням Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001109. Про зазначену ухвалу Октябрського районного суду м.Полтава від 23 серпня 2018 року у справі №554/12566/15-к слідчому стало відомо 05 жовтня 2018 року у зв'язку з її надходженням до відділення поліції з Полтавсокої місцевої прокуратури. Даною ухвалою зобов'язано слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №0001109 від 08 серпня 2015 року провести процесуальні дії, необхідні для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0001109. Звідси слідує, що слідчим суддею не визначено конкретну дату, до якої повинно бути прийнято рішення слідчим. З листа прокуратури Полтавської області від 01 лютого 2017 року стало відомо про допущення порушення слідчим Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області розумних строків досудового розслідування, тому прокуратурою Полтавської області направлено лист керівнику Полтавської місцевої прокуратури та начальнику СУ ГУНП в Полтавській області з вимогою активізації досудового розслідування та прийняття законного процесуального рішення у стислі строки. Але вказана вимога не виконана, що підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 23 серпня 2018 року по справі №554/12566/15-к.

Відтак, по викладеним фактам та обставинам необхідно створити відповідну відомчу комісію з працівників ОСОБА_2 слідчого управління Національної поліції України, до складу якої обов'язково включити законного представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_4, з проведення службової перевірки з приводу системної бездіяльності працівників РВП ГУНП в Полтавській області з вирішення питання про перебування на займаній посаді винних працівників. По вказаному факту направити ОСОБА_1 завірені належним чином копії матеріалів перевірки з метою дослідження всіх спірних питань у судовому засіданні.

ОСОБА_2 слідчого управління Національної поліції України від 05 грудня 2018 року №24/Ф-6213, 24/Ф-6235, 24№Ф-6236, 24/Ф-6237, 24/Ф-6275, 24/Ф-6276, 24/Ф-6277 ОСОБА_1 повідомлено, що в межах компетенції розглянуто звернення, які надійшли на Урядову гарячу лінію, щодо неналежного здійснення досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях, а також з інших питань. Повідомлено, що керівництву слідчого управління ОСОБА_2 управління Національної поліції в Полтавській області доручено в межах компетенції розглянути звернення та за наявності підстав ужити заходи реагування. Про результати розгляду буде поінформовано керівництвом зазначеного підрозділу додатково.

Позивач не погодився із такими діями відповідача та оскаржив їх до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та зазначає, що воно скасуванню не підлягає з огляду на таке.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталіторного режиму 1917-1991 років".

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є оскарження дій відповідача щодо ненадання належної відповіді на заяву ОСОБА_1 від 23 листопада 2018 року за №ФИ-8767430, а також зобов'язання відповідача розглянути її.

У свою чергу, як вбачається із змісту заяви позивача, в останній поставлено питання тяганини при розслідуванні кримінальної справи № 0001109 від 08 серпня 2015 року, порушеної за частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України, по якому позивача визнано потерпілим, та необхідності створення комісії для притягнення винних осіб до відповідальності.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Згідно з частиною першою статті 1, частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за приписами пункту 1 частини першої статті 303 Кримінального процесуального кодексу України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно частини першої статті 306 Кримінального процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Таким чином, правовідносини щодо розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

Спір, який виник між сторонами у справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема щодо порядку реагування органами Національної поліції України на викладену в заяві інформацію, її обробку та як наслідок вчинення подальших дій.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24 квітня 2012 року по справі № 21-989во10, від 16 вересня 2015 року по справі № 21-1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської сфери.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спір, який виник між сторонами в цій справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

У свою чергу статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За правилами статті 12 вищезазначеного Закону, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Оскільки заява ОСОБА_1 стосується питання розслідування кримінального провадження, то вказана заява, відповідно до статті 12 Закону України "Про звернення громадян", не підлягає розгляду в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 60 Кримінального процесуального кодексу України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Частиною другою статті 60 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заявник має право отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно з частиною другою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України слідчий уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій (частина перша статті 40 Кримінального процесуального кодексу України).

Частиною четвертою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що слідчий зобов'язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Позивач є заявником в розумінні статті 60 Кримінального процесуального кодексу України, який може оскаржити дії, рішення та бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невиконанні вказівок прокурора у кримінальному провадженні.

Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Така позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №826/13340/15.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 по справі № 440/32/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8