Справа № 200/1996/19-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 р. Справа№200/1996/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Маріупольського міського центру зайнятості

про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Маріупольського міського центру зайнятості про визнання дій щодо відмови у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності неправомірними, зобовязання прийняти відповідне рішення та виплатити допомогу по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2018 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на підставі ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін.

З 2016 року до дня звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

03.12.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання статусу безробітної та у звязку з відсутністю підходящої роботи позивачу надано статус безробітної з першого дня реєстрації. Допомога по безробіттю призначена з 10.12.2018 року до 04.12.2019 року з урахуванням страхового стажу.

26.12.2018 року відповідачем видано направлення на працевлаштування позивачу до Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради на посаду юрисконсульта із заробітною платою 3725,00 гривень.

27.12.2018 року позивач відвідала роботодавця та написала відмову від працевлаштування, оскільки дана робота не є підходящою для неї у розумінні Закону України «Про зайнятість населення».

11.01.2019 року позивачем направлено відповідачу заяву про надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразово для організації підприємницької діяльності та бізнес-план.

26.01.2019 року позивачем отримано лист від 24.01.2019 року № 08/340/06-16/19 про відмову у виплачені одноразової допомоги для організації підприємницької діяльності у звязку з відмовою позивача від працевлаштування на посаду юрисконсульта Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради.

З зазначених причин позивач вважає такі дії відповідача неправомірними та такими, що порушують її соціальні права.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 05 березня 2019 року. Також ухвалою відстрочено сплату судового збору.

05 березня 2019 року розгляд справи відкладено на 27 березня 2019 року.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Позивачем надано заяву про розгляд справи без участі позивача (а.с. 26).

Відповідач надав письмовий відзив від 01.03.2019 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач значиться на обліку центру зайнятості як безробітний з 03.12.2018 року.

26.12.2018 року позивачу видано направлення на працевлаштування до Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради на посаду юрисконсульта із заробітною платою 3725,00 гривень, однак остання відмовилася від запропонованої роботи та 02.01.2019 року повернула направлення на працевлаштування, в якому причиною відмови вказала низьку заробітну плату.

Наголошує, що запропонована позивачу робота є підходящою у розумінні норм діючого законодавства. Оскільки позивач протягом трьох останніх років не працювала, то й не отримувала заробітної плати та, відповідно, не сплачувала страхові внески протягом останніх 12 місяців, тому, керуючись п. 12 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198, підходящою для позивача є робота з розміром заробітної плати не меншим, ніж розмір мінімальної заробітної плати.

Зазначає, що під час направлення позивача на працевлаштування діяв саме цей Порядок до 01.01.2019 року, а не новий Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792, з якого виключений розділ «Підходяща робота», тому слід керуватися саме Порядком № 198.

Наголошує, що дії центру зайнятості не суперечать чинному законодавству, тому просив відмовити в позові ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову щодо визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії ВЕ № 572647 (а.с. 10). Відповідно до паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10 зв.бік).

Сторонами не заперечується, що 03.12.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання статусу безробітної та у звязку з відсутністю підходящої роботи позивачу надано статус безробітної з дня звернення.

Не спростовується факт призначення допомоги по безробіттю з 10.12.2018 року до 04.12.2019 року з урахуванням страхового стажу.

Позивач зазначила у позові, що з 2016 року до дня звільнення 30.11.2018 року з посади головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

Сторони погоджуються, що 26.12.2018 року відповідачем видано направлення на працевлаштування позивачу до Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради на посаду юрисконсульта із заробітною платою 3725,00 гривень.

27.12.2018 року позивач відвідала роботодавця та лише 02.01.2019 року написала відмову від працевлаштування, оскільки дана робота не є підходящою для неї у розумінні Закону України «Про зайнятість населення».

Пунктом 1 розділу VII Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2005 № 613 передбачено, що зареєстрованим безробітним з числа застрахованих осіб, яким виповнилося 18 років та які не можуть бути працевлаштовані за сприяння центру зайнятості протягом місяця у звязку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи, за їхнім бажанням допомога по безробіттю може виплачуватися одноразово для організації підприємницької діяльності.

На підставі наведеної норми права 11.01.2019 року позивачем направлено відповідачу заяву про надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразово для організації підприємницької діяльності та бізнес-план.

26.01.2019 року позивачем отримано лист від 24.01.2019 року № 08/340/06-16/19 про відмову у виплачені одноразової допомоги для організації підприємницької діяльності у звязку з відмовою позивача від працевлаштування на посаду юрисконсульта Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради (а.с. 15-16).

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закон України «Про зайнятість населення».

Згідно із п. 7 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» передбачає, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч. 1 ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення» підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний.

Під час пропонування підходящої роботи враховується тривалість роботи за професією (спеціальністю), кваліфікація, досвід, тривалість безробіття, а також потреба ринку праці.

Для громадян, які не працювали за попередньо здобутими професіями (спеціальностями) понад 12 місяців, підходящою вважається робота, яку вони виконували за останнім місцем роботи, а робота за здобутими раніше професіями (спеціальностями) може вважатися підходящою за умови попереднього підвищення кваліфікації з урахуванням потреби ринку праці (ч. 4 ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення»).

Під час спірних правовідносин між сторонами діяли два Порядки реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, зокрема, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 198 (з 01.01.2019р. втратив чинність) та затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792 (набрав чинності з 01.01.2019р.).

Відповідно до п. 13 Порядку від 20.03.2013 № 198 підходящою для безробітного є робота у разі, коли запропонована заробітна плата не нижча, ніж його заробітна плата за останнім місцем роботи, з урахуванням середнього розміру заробітної плати, що склався за минулий місяць у регіоні, де безробітний зареєстрований.

Якщо середній розмір заробітної плати, що склався за минулий місяць у регіоні, нижчий, ніж заробітна плата особи за останнім місцем роботи, підходящою є робота з розміром заробітної плати не меншим, ніж середній розмір у регіоні.

У пропозиції підходящої роботи безробітному враховується розмір заробітної плати, яку він отримував за останнім місцем роботи, згідно з даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування.

Оскільки позивач знаходилася у відпустці за догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, останнього року перед отриманням статусу безробітної не отримувала заробітної плати, про що свідчать відомості з ДРФО, а отримувала лише щомісячну допомогу при народженні дитини, що підтверджується довідкою департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (а.с.19-20).

У розумінні Порядку від 20.03.2013 № 198 робота, запропонована відповідачем є підходящою для позивача.

Однак, суд звертає увагу, що позивач відмовилася від запропонованої, не підходящої для неї роботи з підстав мінімальної оплати праці, лише 02.01.2019 року, про що зазначив відповідач у відзиві. На дату відмови позивача від запропонованої роботи діяв новий Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 № 792, який набрав чинності з 01.01.2019р., в якому розділ «Підходяща робота» був скасований, тому до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок від 19.09.2018 № 792.

Відповідно до ч. 7 ст. 22 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомога по безробіттю може виплачуватися одноразово для організації підприємницької діяльності безробітними, які не можуть бути працевлаштовані у звязку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи, крім осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону. Ця допомога виплачується особам, яким виповнилося 18 років, за їх бажанням.

Пунктами 6-8 розділу VII Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2005 № 613 встановлено, що для розгляду питань щодо надання допомоги по безробіттю одноразово зареєстрований безробітний подає до центру зайнятості такі документи: 1) заяву про надання допомоги по безробіттю одноразово; 2) бізнес-план.

Питання щодо надання допомоги по безробіттю одноразово на підставі поданих безробітним документів розглядає комісія з питань одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності (далі - комісія) у присутності безробітного (за бажанням).

Комісія створюється центром зайнятості, її склад затверджується наказом керівника центру зайнятості. До складу комісії включаються представники центру зайнятості, районних, Київської та Севастопольських міських державних адміністрацій, районних у містах Києві та Севастополі, організацій (обєднань) роботодавців і профспілок (за згодою).

Розгляд питання щодо надання допомоги по безробіттю одноразово на підставі поданих безробітним документів та висновок комісії оформляються протоколом.

Рішення щодо надання допомоги по безробіттю одноразово або про відмову в наданні такої допомоги з урахуванням вимог, визначених у пунктах 2 та 3 цього розділу, приймається керівником центру зайнятості не пізніше 10 робочих днів після подання безробітним відповідно до пункту 6 цього розділу документів з урахуванням висновку комісії щодо здійснення такої виплати.

Відтак, рішення про надання допомоги по безробіттю одноразово на підставі поданих безробітним документів розглядається колегіальним органом відповідача - комісією з питань одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог про визнання дій щодо відмови у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності неправомірними, зобовязання прийняти відповідне рішення та виплатити допомогу по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності.

Стосовно зобовязання відповідача прийняти відповідне рішення та виплатити допомогу по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності, суд зазначає наступне.

Вказана вище вимога не підлягає задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе дискреційні права субєкту владних повноважень. Суд може вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб'єкта публічного права, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб'єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Призначення допомоги є дискреційним повноваженням відповідача, тому суд може лише зобов'язати управління повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності від 11.01.2019 року та її бізнес-план, оцінку якому суд не може надати, вказавши на виявлені порушення, допущені при відмові у призначенні допомоги.

Відтак, відповідач повинен повторно розглянути заяву позивача від 11.01.2019 року про виплату допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності з урахуванням правової позиції суду, викладеної у даному рішенні.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року суд, відстрочив сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: 87557, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Маріупольського міського центру зайнятості (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, пр-т. Металургів, буд. 84-Б, ) про визнання неправомірними дій, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Маріупольського міського центру зайнятості щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності.

Зобовязати Маріупольський міський центр зайнятості повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.01.2019 року про виплату допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності з урахуванням правової позиції суду, викладеної в даному рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Маріупольського міського центру зайнятості () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судові витрати з судового збору у розмірі 614 (шістсот чотирнадцять) гривень 72 копійки.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 01 квітня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.