Справа № 1340/3738/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/4326/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі: секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_4 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду 13 листопада 2018 року, прийняту під головуванням судді Кухар Н.А. в м. Львові, повне судове рішення складено 16.11.2018р, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради ОСОБА_5, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання незаконними рішення та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася в суд з адміністративним позовом до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради ОСОБА_5, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання незаконними рішення № 42243196 від 26.07.2018 року державного реєстратора ОСОБА_5 Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно; скасування запису про права власності № 27211468 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно реєстраційний номер обєкту нерухомого майна за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 01; з метою відновлення порушених незаконним рішення прав та становища, яке існувало до порушення, надати ОСОБА_4 право власності на майно, що складається з 1/2 частки приміщення магазину у будинку під № 7 по вул. Театральній в місті Львові, загальною площею 223, 7 кв., м., реєстраційний номер обєкту нерухомого майна за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно: 101; рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів від 08.08.2018 року № 1833 визнати незаконним і скасувати.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року закрито провадження у справі відповідно до ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України в частині позовних вимог щодо необхідності відновлення порушених незаконним рішення прав та становища, яке існувало до порушення, надавши ОСОБА_4 право власності на майно, що складається з 1/2 частки приміщення магазину у будинку під № 7 по вул. Театральній в місті Львові, загальною площею 223, 7 кв., м., реєстраційний номер обєкту нерухомого майна за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 101 та визнання незаконним та скасування рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів від 08.08.2018 року № 1833 у звязку з тим, що такі вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне зясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить прийняти судове рішення у відповідності до ч.1 ст.315 КАС України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 21.08.2018 року, яку залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.12.201 року забезпечив позов шляхом зупинення дії рішень відповідачів.

Окрім того позивач настоює на тій позиції, що позовні вимоги заявлено до суб»єктів правовідносин, які приймали оскаржувані рішення під час виконання покладених на них правовими актами функцій та реалізовувати владні повноваження, а не власні цивільні інтереси.

Третьою особою ПАТ «Енергобанк» подано відзив на апеляційну скаргу за яким останній вважає, що необхідно скасувати ухвалу в частині часткової відмови в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та в цій частині ухвалити постанову про закриття провадження у справі № 1340/3738/18 покликаючись на позицію Верховного Суду у даній справі висловлену 06.03.2019 року при розгляді касаційної скарги на ухвалу Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 21.08.2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.12.201 року стосовно забезпечення позов шляхом зупинення дії рішень відповідачів.

Учасники справи державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради ОСОБА_5, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено та це стверджується матеріалами справи, що 06.06.2016 позивач в порядку спадкування набула право власності на 1/2 частки приміщення магазину розташованого за адресою: м.Львів, вул. Театральна, 7.

У січні 2018 їй стало відомо, що на підставі судових рішень на дане приміщення було накладено арешт, а в подальшому право власності на це приміщення було визнане за ПАТ «Енергобанк».

20.07.2018 державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради ОСОБА_5 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності третьої особи.

08.08.2018 Комітет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів прийняв рішення №1833, відповідно до якого нежитлове приміщення загальною площею 223,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Театральна, 7, виставлено на публічні торги як лот F43G31701, з метою погашення заборгованості за кредитом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд першої інстанції правомірно застосував наступні норми права.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 23.02.2012 N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон N 4452-VI) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону N 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих з джерел, визначених ст. 19 цього Закону, здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

За приписами ч. 1 ст. 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів від 08.08.2018 року № 1833 стосовно не як суб'єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та грошових коштів.

Також необхідно вказати, що відповідно до п.1-1 ч.5 ст.12 Закону України N 4452-VI до повноважень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб входить утворення колегіальних органів з питань консолідації та продажу активів різних банків та затвердження положення про них.

На виконання зазначених повноважень Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2017 № 2837 було затверджено Положення про Комітет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.07.2017 за № 932/30800) (далі - Положення).

Відповідно до п.2 Положення комітет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів (далі - Комітет) є постійно діючим колегіальним органом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), якому виконавча дирекція Фонду делегувала окремі повноваження щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються.

Комітет є органом Фонду і забезпечує виконання окремих делегованих повноважень Фонду. Положення не містить норм, які б надавали право оскаржувати окремо рішення Комітету.

Норми п.2 Положення чітко передбачають, що Комітет реалізує делеговані повноваження Фонду, а, отже, рішення Комітету є вираженням рішень Фонду і нерозривно пов'язані з його діяльністю, і є формою реалізації функцій забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, в тому числі здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли через виведенням неплатоспроможного банку з ринку, Фонд не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

Зважаючи на наведену позицію суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів від 08.08.2018 року № 1833 не є публічно-правовими.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Зазначені обставини свідчать про те, що позовна вимога в цій справі не є публічно-правовою і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.

Стосовно вимог позивача про відновлення порушених незаконним рішення прав та становища, яке існувало до порушення, надавши ОСОБА_4 право власності на майно, що складається з 1/2 частки приміщення магазину у будинку під № 7 по вул. Театральній в місті Львові, загальною площею 223, 7 кв., м., реєстраційний номер обєкту нерухомого майна за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 101, то колегія суддів погоджуючись з доводами третьої особи у даній справі та прийнятим рішенням у даних правовідносинах вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Суд першої інстанції також вірно звернув увагу на те, що правовідносини, що склалися між сторонами, є цивільно-правовими та не можуть бути предметом спору у адміністративному процесі. Та обставина, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить даний спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» від 17.01.2012).

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у п.24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відреагувати на звернення третьої особи, висловлене в поданому відзиві на апеляційну скаргу та переконаний в тому, що суд не вправі виходити за межі доводів апеляційної скарги та вирішувати питання повязанні з розглядом процесуального рішення суду першої інстанції, які не порушують права позивача та не узгоджуються з вимогами апеляційної скарги.

Третя особа не обмежена правом на подачу апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду 13 листопада 2018 року у справі №1340/3738/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9
Повне судове рішення складено 01.04.2019.