Справа № 120/307/19-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 березня 2019 р. Справа № 120/307/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Слісаренко А.В.,

представника відповідачів: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: скасування рішення ти вимог про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач 1), Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач 2) про скасування рішення ти вимоги про сплату боргу.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю вимоги про сплату боргу з єдиного внеску від 12.11.2018 № Ф-397-56 та рішення ДФС України про залишення скарги позивача на зазначену вимогу без розгляду. В обґрунтування протиправності вимоги позивач зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, як зазначає позивач, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності. Позивач наголошує, що не здійснювала та не здійснює адвокатської діяльності в період, коли була найманим працівником, не отримувала доходу від такої діяльності, а відповідні платежі зі сплати ЄСВ здійснювали її роботодавці, а відтак у неї відсутній обов'язок сплати ЄСВ як самозайнятої особи в розумінні чинного законодавства. В обґрунтування протиправності рішення ДФС України про залишення скарги без розгляду позивач вказує, що зазначене рішення є немотивованим, оскільки у ньому не зазначено реквізити документів, які стали підставою для його прийняття, у ньому не спростовано та не надано жодної оцінки доводам позивача.

Ухвалою від 31.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення.

Ухвалою від 31.01.2019 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У встановлений строк відповідач 2 подав відзив на позов (вх.11055 від 25.02.2019), у якому позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Зокрема, зазначає, що з 01.01.2017 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обов'язок бази нарахування єдиного внеску покладено на платників як тих, що отримують, так і тих, що не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. Вважає, що при прийнятті оскаржуваної вимоги від 12.11.2018 № Ф-397-56 ГУ ДФС у Вінницькій області діяло на підставі та у спосіб, передбачений законодавством.

Ухвалою від 12.03.2019, постановленою у справі № 120/777/19-а, обєднано в одне провадження адміністративні справи: № 120/307/19-а позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Вінницькій області про скасування рішення ти вимоги про сплату боргу та № 120/777/19-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги. Об'єднаній справі присвоєно спільний номер № 120/307/19-а.

А відтак, предметом розгляду цієї справи є позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимог Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 15778,83 грн. та від 06.02.2019 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 18236,01 грн., а також рішення ДФС України від 10.01.2019 № 1207/6//99-99-11-05-02-25.

20.03.2019 від ДФС України на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позову. Свою позицію мотивує тим, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-397-56 отримана скаржником 21.11.2018 та оскаржена 10.12.2018, тобто з порушенням законодавчо встановленого десятиденного строку для її подання. За таких обставин, як зазначає, скарга не підлягає розгляду, а тому рішення від 10.01.2019 № 1207/6//99-99-11-05-02-25 є правомірним.

21.03.2019 від ГУ ДФС у Вінницькій області надійшов відзив, у якому позов вважає безпідставним та необґрунтованим. Зокрема, зазначає, що з 01.01.2017 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обов'язок бази нарахування єдиного внеску покладено на платників як тих, що отримують, так і тих, що не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. Вважає, що при прийнятті оскаржуваної вимоги від 06.02.2019 № Ф-397-56 ГУ ДФС у Вінницькій області діяло на підставі та у спосіб, передбачений законодавством.

Правом подати відповідь на відзиви позивач не скористалася.

В судове засідання, призначене на 25.03.2019, позивач не прибула, поряд із цим подала клопотання від 25.03.2019 за вх. № 16135 про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзивах.

Вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Відповідно до довідки від 28.11.2013 вих. № 247, виданої Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Вінницької області, на підставі рішення Вінницької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 2 від 16.12.1993 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 162 від 19.12.2003. Також у довідці зазначено, що у зв'язку зі вступом у шлюб адвокатом змінено прізвище на ОСОБА_2. Відповідно у Єдиному реєстрі адвокатів України значиться адвокат ОСОБА_2

У матеріалах справи наявне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 162 від 19.12.2003.

Довідкою Координаційного центру з надання правової допомоги від 22.01.2019 № 0090-15-5 підтверджується, що ОСОБА_2 перебувала на посаді начальника управління забезпечення якості правової допомоги Координаційного центру з надання правової допомоги з 15.03.2017 по дату видачі такої довідки.

Встановлено, що 12.11.2018 відповідачем 2 сформовано та направлено позивачеві вимогу №Ф397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 15778,83 грн.

Не погоджуючись із цією вимогою, позивач оскаржила її до ДФС України. Рішенням ДФС України від 10.01.2019 № 1207/6//99-99-11-05-02-25 подану позивачем скаргу залишено без розгляду.

В подальшому відповідачем 2 сформовано та направлено позивачеві вимогу від 06.0.2019 №Ф397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 18236,01 грн.

Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Системний аналіз пп. 14.1.226. п.14.1 ст.14 ПК України та статей 4, 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 дає підстави для висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Як встановлено судом, позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, а як найманий працівник. Координаційний центр з надання правової допомоги як роботодавець позивача щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_2 в сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць. Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доходи фізичної особи та утримання з них від 06.12.2018 №2932-34-18/19 та №2931-34-18/19 за період з березня 2017 року по листопад 2018 року.

Варто зауважити, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (п.4.1.4 пп. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України).

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності. Водночас із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Таким чином, в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обовязок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, з огляду на практику ЄСПЛ надана відповідачем не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем. В свою чергу прийняття оскаржуваних вимог про сплату боргу призводить до необхідності виплати додаткових коштів (зайвих витрат) позивачем, за умови відсутності доходу від відповідної діяльності.

За сукупністю наведених обставин суд приходить висновку, що вимоги ГУ ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 15778,83 грн. та від 06.02.2019 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 18236,01 грн. не відповідають встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушують права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування оскаржуваних вимог про сплату боргу. Відповідно до цього позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про скасування рішення ДФС України від 10.01.2019 №1207/6/99-99-11-05-02-25, то суду зазначає таке.

Згідно з положеннями частин 4 та 14 ст. 25 Закону № 2464 скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов'язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. У свою чергу, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах. Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку. Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод. При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач вказує у позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право, охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір по суті вимог, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до адміністративного суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Тобто, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення для позивача, тобто впливати на його коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків. Наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб'єктивного права позивача.

Проте, оскаржуване позивачем рішення ДФС України від 10.01.2019 № 1207/6//99-99-11-05-02-25, яким подану позивачем скаргу на вимогу про сплату боргу залишено без розгляду, не створює для позивача обов'язку щодо сплати єдиного внеску, а відтак не має юридичного значення. Юридичний наслідок щодо сплати єдиного внеску створюють для позивача податкові вимоги про сплату боргу (недоїмки), правова оцінка яким надана судом вище. У зв'язку з цим, визнання судом протиправним та скасування рішення, яким подану позивачем скаргу залишено без розгляду, не буде мати своїм правовим наслідком захист прав позивача.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 16.11.2017 №26437/6/99-99-11-01-02-25 задоволенню не підлягає.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати стягуються на користь позивача відповідно до статті 139 КАС України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 15778,83 грн. та від 06.02.2019 № Ф-397-56 зі сплати єдиного внеску в розмірі 18236,01 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1536,80 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

В решті позову - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_2 (08144, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1)

Державна фіскальна служба України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, )

Головне управління ДФС у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович