Справа № 813/1476/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/641/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

суддя в 1-й інстанції Кухар Н. А., Крутько О. В., Хома О. П.,

час ухвалення рішення 20.11.2018 року, 10:30 год,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 30.11.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства юстиції України, в якому просив (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с в частині звільнення його з органів внутрішніх справ з займаної посади; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області По особовому складу від 26 січня 2015 року №37 о/с в частині звільнення його з органів внутрішніх справ з займаної посади; поновити його в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львова та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобовязати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення ОСОБА_2 України «Про очищення влади» відомості про позивача.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобовязання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовані положення ОСОБА_2 України Про очищення влади відомості про ОСОБА_1 як про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або 4 ст.1 ОСОБА_2 України Про очищення влади.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з займаної посади. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області По особовому складу від 26 січня 2015 року №37 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з займаної посади. Поновлено в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів старшого сержанта ОСОБА_1. Стягнено на користь ОСОБА_1 з Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівські області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 128218,30 грн. Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 2886,43 грн. звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Міністерство внутрішніх справ України оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що оскаржувані накази прийняті правомірно, позивача звільнено з займаної посади у зв'язку з тим, що ним було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо учасника подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань. Таким чином, до позивача застосовується заборона, зазначена у ч.3 ст.1 ОСОБА_2 України «Про очищення влади». Апелянт також звертає увагу на те, що ОСОБА_1, вступаючи на службу в органи внутрішніх справ України прийняв Присягу працівника органів внутрішніх справ, а тому дії позивача як працівника УДАІ щодо складення адмінпротоколу з порушенням норм чинного законодавства сприяли негативному ставленню громадськості до органів ДАІ та підривали їх авторитет у суспільстві. Враховуючи вказані обставини, МВС України поряд із застосуванням щодо позивача ОСОБА_2 України «Про очищення влади» застосувало також п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Крім того, апелянт зазначив, що органи внутрішніх справ відповідно до ОСОБА_2 України «Про Національну поліції» на території України ліквідовані, фінансування органів внутрішніх справ з державного бюджету з 07 листопада 2015 року припинено; штат апарату МВС відповідно до ст.10 ОСОБА_2 України «Про центральні органи виконавчої влади» було скасовано, тобто відбулася ліквідація органів внутрішніх справ із скороченням посад працівників міліції. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, на час звільнення працював на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року №48 о/с відповідно до п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України Про очищення влади та згідно з п.62 а, 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу майора міліції ОСОБА_1, старшину міліції, інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів.

На підставі вищевказаного наказу начальником ГУ МВСУ у Львівській області 26 січня 2015 року прийнято наказ № 37о/с По особовому складу, яким відповідно до п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України Про очищення влади та згідно з п.62 а, 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу майора міліції ОСОБА_1, старшину міліції, інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів з 26 січня 2015 року, виплативши йому грошову компенсацію за невикористану відпустку в період роботи з 01 до 26 січня 2015 року в кількості 2 календарних днів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності передбаченої ОСОБА_2 України Про очищення влади сукупності обставин, які зумовлюють заборону щодо перебування на посаді працівника правоохоронного органу, при прийнятті оскаржуваних наказів до позивача безпідставно застосовано положення цього ОСОБА_2 та проведено звільнення його з займаної посади. Крім того, в оскаржуваних наказах як підставу звільнення позивача також зазначено п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Разом з тим, допущені позивачем порушення вимог законодавства при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3, не містить ознак проступку, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, а підпадає під поняття порушення службової дисципліни, за яке може бути накладене дисциплінарне стягнення відповідно до ст.12 Статуту. Таким чином, позивача протиправно звільнено із займаної посади, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних наказів. Належним способом захисту порушеного права позивача є його поновлення в органах внутрішніх справ на займаній посаді інспектора та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені в ОСОБА_2 України «Про очищення влади» від 27 січня 2015 року № 132-VIII (далі - Закон №132-VIII).

Відповідно до ст.1 цього ОСОБА_2 очищення влади (люстрація) - це встановлена цим ОСОБА_2 або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади" заборона, передбачена ч.3 ст.1 цього ОСОБА_2, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до ОСОБА_2 України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року N 737-VII, ОСОБА_2 України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року N 743-VII.

Ст.5 ОСОБА_2 України "Про очищення влади" передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.

Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (ч.14 ст.5 ОСОБА_2 України "Про очищення влади").

Єдиним виключенням є п.2 Прикінцевих та перехідних положень ОСОБА_2 України "Про очищення влади", яким встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим ОСОБА_2 керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в ч.3 ст.1 цього ОСОБА_2, на основі критеріїв, визначених ч.1 ст.3 цього ОСОБА_2.

Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади" без проведення перевірки.

Разом з тим, Закон України "Про очищення влади" передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за ч.1 ст.3 цього ОСОБА_2, позивача звільнено за іншими критеріями, ніж передбачені ч.1 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади", а саме: на підставі п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади", тому у спірних правовідносинах відповідачами не дотримано процедуру звільнення з органів внутрішніх справ, оскільки щодо ОСОБА_1 не було проведено перевірку за приписами ОСОБА_2 України "Про очищення влади".

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення позивача на підставі п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади" не може вважатися правомірним, у зв'язку з порушенням порядку звільнення. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до позивача при прийнятті оскаржуваних наказів безпідставно застосовані положення ОСОБА_2 України "Про очищення влади" та звільнено його з займаної посади.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав звільнення ОСОБА_1 у спірних наказах також зазначено п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Згідно з п.п. "а" п. 62 Положення звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого ОСОБА_2 України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби.

П.66 Положення передбачає, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для застосування до позивача п.66 Положення було те, що в діях позивача встановлено діяння передбачене п.10 ч.2 ст.3 ОСОБА_2 України "Про очищення влади".

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у зв'язку з відсутністю перевірки проведеної відповідно до ОСОБА_2 України "Про очищення влади", неможливо вважати факт вчинення такого діяння встановленим в порядку передбаченому законом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що оскільки в оскаржуваних наказах до позивача застосовано положення ОСОБА_2 України "Про очищення влади" та п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ щодо звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил ( із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, то застосування одразу двох положень законодавства не передбачено.

У разі наявності підстав для звільнення, передбачених ОСОБА_2 України "Про очищення влади", підлягає застосуванню саме цей спеціальний закон, але при цьому повинна бути дотримана процедура звільнення передбачена ОСОБА_2. У разі, якщо діяння підпадає під дію п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, то відповідачу необхідно було застосовувати саме цю норму.

У той же час, в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки. Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року 2018 року у справі №820/1573/15 (провадження К/9901/1278/18), та відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що наказ МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 прийнятий без проведення перевірки відповідно до вимог ОСОБА_2 України "Про очищення влади", а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

Оскільки наказ ГУ МВС України у Львівській області По особовому складу від 26 січня 2015 року №37 о/с в частині звільнення позивача прийнято на підставі вищевказаного наказу МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с, а тому протиправність такого наказу прямо вказує на необґрунтованість прийнятого на його підставі наказу про звільнення та є підставою для його скасування.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі не довели правомірність своїх дій щодо звільнення з займаної посади, покликання відповідачів на дотримання ними вимог чинного законодавства не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цієї справи.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність прийняття спірних наказів та обрав належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом поновлення його в органах внутрішніх справ на займаній посаді - інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів.

Разом з тим, суд першої інстанції помилково не вказав дату, з якої необхідно поновити позивача на посаді, а саме: з дати незаконного звільнення - 27 січня 2015 року.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Відповідно до п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічні положення передбачені ч.2 ст.235 КЗпП України.

Системний аналіз положень п.24 Положення та ч.2 ст.235 КЗпП України дає підстави стверджувати, що за відсутності вини незаконно звільненої особи у тому, що розгляд справи про поновлення її на посаді триває понад один рік, стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, відсутність вини ОСОБА_1 у розгляді його позову про поновлення на посаді понад один рік та виходячи із системного аналізу положень п.24 Положення, ч.2 ст.235 КЗпП України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стягненню підлягає заробітна плата за весь час вимушеного прогулу, а саме: з 27 січня 2015 року по 20 листопада 2018 року.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено Постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

У п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

П.8 Порядку передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки №658/2018 від 25 жовтня 2018 року, розмір грошового забезпечення позивача за листопад 2014 року становив 2664,90 грн., за грудень 2014 року - 3107,97 грн.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України "Прo розрахунoк норми тривалості робочого часу нa 2014 рік" у листопаді та грудні 2014 року кількість робочих днів становила 43 робочих дня.

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 134,26 грн. (5772,87 грн. : 43 робочі дні = 134,26 грн.).

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 955 дні (за період з 27 січня 2015 року по 20 листопада 2018 року), середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 128218,30 грн. (955 днів х 134,26 грн. = 128218,30 грн.).

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, а тому у спірних правовідносинах, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно допустив рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів відхиляє як безпідставні покликання апелянта на помилкове застосування до спірних правовідносин принципу верховенства права, визначеного ст.6 КАС України, оскільки принцип верховенства права це фундаментальний правовий принцип, відповідно до якого суд не повинен допускати тлумачення норм права, яке б нлсправедливо обмежувало права та свободи людини, які є найвищою соціальною цінністю.

Щодо покликань апелянта на те, що у спірних правовідносинах відсутня норма закону, яка встановлює право позивача на виплату коштів, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_4 Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 ОСОБА_2 України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, разом з тим, при поновленні позивача на посаді не вказав дати, з якої поновляє його на посаді, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанцї в цій частині необхідно змінити, а в решті залишити без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 813/1476/15 змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції:

«Поновити ОСОБА_1 старшину міліції в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №5 роти дорожньо-патрульної служби відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Львів з 27 січня 2015 року».

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 813/1476/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повне судове рішення складено 01 квітня 2019 року.