Справа № 320/1327/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

25 березня 2019 року м. Київ № 320/1327/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Кушнова А.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області та відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Вишгородського районного управління юстиції про скасування рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області та відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Вишгородського районного управління юстиції, в якому просить суд:

- скасувати рішення Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області №144 12 сесія V скликання від 27 вересня 2007 року в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд;

- визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, виданого Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області 26.11.2007 на підставі Рішення Ясногородської сільської ради від 27.09.2007 №144, зареєстрований в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №53;

- скасувати державну реєстрацію в Державному кадастровому реєстрі земельних ділянок, кадастровий номер НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, виданого 26.11.2007.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з пп.1-2 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно з частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з позовної заяви, предметом позову є вимога, зокрема, про скасування рішення Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області №144 12 сесія V скликання від 27 вересня 2007 року в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Так, рішенням 12 сесії V скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області від 27.09.2007 №144 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам згідно списка, що додається (додаток №1) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 загальною площею 19,9846 га.

Також, рішенням 12 сесії V скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області від 27.09.2007 №144 передано у власність земельні ділянки громадянам згідно списка (додаток №1) та надано дозвіл на розробку технічної документації по виготовленню державних актів на право власності на земельні ділянки згідно генерального плану житлової забудови, роботи з розробки проекту розпочати після укладання договору з землевпорядною організацією, яка має відповідну ліцензію.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 земельна ділянка, розташована: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Як вбачається із доданого до позовної заяви договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.04.2008 реєстровий №2078, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність земельну ділянку, що розташована: АДРЕСА_1, площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 23.09.2016 №68870502, власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 урочище, земельна ділянка 2, є ОСОБА_4.

Суд зазначає, що пред'явлений позов жодним чином не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень, зокрема, з боку органу місцевого самоврядування - Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Спір за пред'явленим позовом має очевидний цивільно-правовий характер, оскільки виник з приводу правомірності набуття права власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 урочище, земельна ділянка 2, яка на підставі спірного рішення була передана у власність ОСОБА_2.

Так, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що позивач, пред'явивши адміністративний позов у дійсності оспорює право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,2500 га.

Таким чином, спір у справі, що розглядається, стосується права власності на земельну ділянку фізичної особи, яке зареєстроване у встановленому законом порядку, тобто права цивільного, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного права.

Отже, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після своєї реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку не адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави суду вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів.

За правилами абзацу 1 частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

Згідно із статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до положень частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є перевірка правильності передачі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 урочище, земельна ділянка 2, у власність ОСОБА_2, а також формування волі однієї зі сторін стосовно визнання відповідних прав щодо них, не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що цей спір має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту прав чи інтересів позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 184/2470/13 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 826/631/15.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З огляду на те, що позовна заява, з якою звернувся позивач, не містить публічно-правового спору, суд зазначає, що такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.5 ст.170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області та відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Вишгородського районного управління юстиції про скасування рішення, визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації.

2. Роз'яснити, що позивач має право звернутися до місцевого суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства із заявою в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

3. Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.03.2019 р.

Суддя Кушнова А.О.