Справа № 826/17201/16
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Міністерства закордонних справ України, Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И Л А:

04.11.2016 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України з вимогами:

- визнати бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі дипломатичного паспорта громадянину України, Надзвичайному і Повноважному Послу, ОСОБА_3, у встановлений строк, протиправною;

- визнати бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі дипломатичного паспорта громадянці України ОСОБА_4, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_3, у встановлений строк, протиправною;

- зобов'язати Міністерство закордонних справ України негайно оформити та видати дипломатичний паспорт громадянину України Надзвичайному і Повноважному Послу ОСОБА_3;

- зобов'язати Міністерство закордонних справ України негайно оформити та видати дипломатичний паспорт громадянці України ОСОБА_4, дружині Надзвичайного і Повноважного Посла ОСОБА_3;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України солідарно на користь позивачів моральну школу у розмірі 1 грн 00 коп. (однієї гривні 00 копійок).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, 23.10.2015 громадянин України, Надзвичайний і Повноважений Посол України ОСОБА_3 та його дружина громадянка ОСОБА_4 подали до Міністерства закордонних справ України особисті заяви - анкети та всі передбачені законодавством документи для отримання дипломатичних паспортів.

Проте, в передбачені законодавством строки дипломатичні паспорти позивачам видані не були, а їх неодноразові звернення проігноровані.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, вважаючи її протиправною, позивачі звернулись за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивачів визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів не може бути задоволеною, оскільки вона не пов'язана із вимогою, спрямованою на відновлення порушеного права, а лише вимагає від суду констатацію факту допущення суб'єктом владних повноважень порушення терміну розгляду певного питання, що здійснюється судом у мотивувальній частині рішення. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції зазначено, що позивачами не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їм душевних страждань, шкоди здоров'ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, суд визнає доводи позивачів в цій частині недоведеними, а відтак, вимоги в цій частині - безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в тій частині, що позивачами не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їм душевних страждань чи шкоди здоров'ю, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Разом з тим, судова колегія не може погодитись із висновком про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності щодо отримання дипломатичних паспортів у встановлені законодавством строки, мотивуючи свою позицію наступним.

Абзацом 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20 вересня 2001 року та підпунктом 5 пункту 5 Положення про дипломатичний паспорт України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2015 року (далі - «Положення»), передбачені випадки видачі дипломатичних паспортів.

Пунктом 7 вказаного Положення закріплено перелік документів необхідних для отримання дипломатичних паспортів.

Пунктом 9 Положення визначені строки видачі дипломатичних паспортів, а саме - 10 робочих днів.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про присвоєння дипломатичних рангів» №830/2010 від 20 серпня 2010 року ОСОБА_3 заступникові Глави Адміністрації Президента України Керівнику Головного управління Державного Протоколу та Церемоніалу, присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного та Повноважного Посла.

Згідно частини 9 статті 17 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20 вересня 2001 року за особами, яким присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посла, а також за їхніми дружинами (чоловіками) зберігається право на користування дипломатичними паспортами довічно.

Підпунктом 5 пункту 5 Положення встановлюється, що дипломатичний паспорт видається особам, яким присвоєно дипломатичний ранг Надзвичайного і Повноважного Посла, та іншому з подружжя, за якими, згідно із Законом України «Про дипломатичну службу», зберігається право на користування дипломатичним паспортом довічно.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого Указом Президента України №381/2011 від 6 квітня 2011 року, Міністерство закордонних справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство закордонних справ України, згідно пункту 2 Положення про Міністерство закордонних справ України, у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

В статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, дипломатичні паспорти позивачі отримали лише 30 січня 2017 року.

З огляду на наведене та враховуючи вимоги законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, протиправні дії відповідача щодо порушення строку розгляду заяв ОСОБА_3 і ОСОБА_4 призвели до порушення законних прав позивачів.

Судом першої інстанції зазначено, що доводи позивачів щодо протиправної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, з посиланням на належні, допустимі і достатні докази, не доводять протиправної бездіяльності відповідача.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірність свого рішення дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд наголошує, що відповідач не надав суду жодних доказів правомірності своєї бездіяльності, яка полягала у невидачі позивачам дипломатичних паспортів з 23 жовтня 2015 року по 30 січня 2017 року (464 календарних днів).

Щодо висновку суду першої інстанції, що вимога позивачів визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає у невидачі у встановлений строк дипломатичних паспортів не може бути задоволеною, оскільки вона не пов'язана із вимогою, спрямованою на відновлення порушеного права, а лише вимагає від суду констатацію факту допущення суб'єктом владних повноважень порушення терміну розгляду певного питання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити.

Слід відзначити, що обов'язковість судових рішень гарантується статтею 124 Конституції України. Судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Найважливішим результатом здійснення правосуддя адміністративними судами є ухвалення судового рішення.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов'язковим до виконання на всій території України.

Згідно з положеннями частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2019 року у справі №826/14200/17.

Варто також зазначити, що завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому колегія суддів вважає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов'язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2019 року у справі №640/6550/15-а.

З урахуванням вказаних норм КАС України та висновків Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що захист прав позивача шляхом визнання протиправної бездіяльності, яка полягала у невидачі позивачам дипломатичних паспортів з 23 жовтня 2015 року по 30 січня 2017 року, тобто в строк 10 робочих днів, що передбачено Положенням, і є тим захистом, який спрямований на відновлення порушеного права позивачів, та відповідає як Законам України так і нормами КАС України.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв'язку з предметом позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду у цій частині є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

Разом з тим, під час судового засідання, представником позивача було порушення питання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, на що колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2).

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5).

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат позивачем надано: копію акту приймання-передачі наданих послуг (клієнту) з зазначенням їх вартості та квитанцію №ПН7433 від 21.05.2018 року про оплату вказаних послуг в розмірі 35250 грн.

Враховуючи співмірність понесених витрат з урахуванням складності справи, виконаних адвокатом робіт (надані послуги), час, витрачений на це, обсяг наданих Адвокатом послуг, беручи до уваги, що понесення вказаних витрат підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів приходить до висновку те, що такі витрати відносяться до судових витрат по справі № 826/17201/16 у розумінні ч. 3 ст. 132 КАС України та підлягають частковому задоволенню і стягненню на користь позивача, зокрема в розмірі 30000 тис. грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року - скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України, яка полягає в невидачі у встановлений строк дипломатичного паспорту громадянину України, Надзвичайному і Повноважному Послу, ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4.

Стягнути понесені судові витрати на користь ОСОБА_3 в розмірі 30 000 тис. грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма