Справа № 160/7526/18
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2019 року м. Дніпросправа № 160/7526/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року

у справі № 160/7526/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 25.09.2018 № ДН1337/249/АВ/ТД-ФС/565, якою накладено штраф у розмірі 223380,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків контролюючого органу про порушення вимог трудового законодавства, яке полягало у відсутності трудового договору з найманими фізичними особами. Позивач зазначає, що між ФОП ОСОБА_1 та фізичними особами укладено цивільно-правові договори, предметом яких є: проведення 12 дитячих Днів народжень, продаж 400 браслетів для відвідування дитячого ігрового Лабіринту. Висновки відповідача, викладені в акті перевірки, зроблені без урахування всіх істотних обставин.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 адміністративний позов задоволено.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення про накладення штрафу прийнято необґрунтовано, без жодного доказу події проступку, що відповідно до приписів п.3 ч.2 ст.2 КАС України вказує на протиправність рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити. Відповідач зазначає, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є законною та обґрунтованою, оскільки фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням вимог ст. 24 КЗпП України.

Представники сторін в судовому засіданні підтримали правові позиції, визначені ними по суті спірних взаємовідносин.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що його дії по укладанню та виконанню цивільно-правових угод з фізичними особами-виконавцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідали вимогам чинного законодавства, просить рішення від 20.11.2018 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, в період з 05.09.2018 по 06.09.2018 інспектором праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, у присутності адміністратора Сліпцовой Юлії Павлівни та організатора позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, місце здійснення господарської діяльності: 49000, м. Дніпро, просп. Богдана Хмельницького, буд. 118Д Торгівельний центр «ТЕРРА» з питань оформлення трудових відносин, за результатами якого складений акт №ДН1337/249/АВ від 06.09.2018.

Під час інспекційного відвідування встановлено: станом на 11 год. 36 хв. 05.09.2018 у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 оформлено три найманих працівника: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

При цьому, без оформлення трудових відносин за адресою діяльності: 49000, м. Дніпро, просп. Богдана Хмельницького, буд. 118Д, Торгівельний центр «ТЕРРА» у фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 працювали ОСОБА_2 (НОМЕР_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та ОСОБА_3 (НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_4), що є порушенням вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України, а саме використання найманої праці без оформлення трудового договору.

Під час перебування інспектора праці за фактичним місцем здійснення діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 накази про прийом працівників на роботу, трудові договори укладені з працівниками, повідомлення органу ДФС не були надані.

На початок інспекційного відвідування, а саме 11 год. 36 хв., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 допущені до роботи без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вже під час інспекційного відвідування фізична особа - підприємець ОСОБА_1 надала наступні документи: наказ від 05.09.2018 № 19-к про прийняття на роботу ОСОБА_2 з 05.09.2018 та наказ від 05.09.2018 № 20-к про прийняття на роботу ОСОБА_3; укладені трудові договори від 05.09.2018 б/н з ОСОБА_2 та ОСОБА_3; додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 412.

Лише 05.09.2018 о 12 год. хв. 10 сек. повідомлено ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра (згідно з квитанцією № 2 за реєстраційним № 44041948), тобто в той час, коли працівники вже фактично виконували свої посадові обов'язки без оформлення трудових відносин та вже було розпочате інспекційне відвідування з питання виявлення неоформлених трудових відносин.

Виходячи з наведених обставин, в результаті інспекційного відвідування зроблений висновок про порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України в частині фактичного допуску 2 працівників до роботи без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі акта від 06.09.2018 № ДН1337/249/АВ видано припис про усунення виявлених порушень від 14.09.2018 № 1337/249/АВ/П (а.с. 27-28).

25.09.2018 відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 223380,00 грн. № ДН1337/249/АВ/ТД-ФС/565 за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України в частині фактичного допуску 2 працівників до роботи без оформлення трудового договору (порушення носить системний характер).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про недоведеність правомірності дій відповідача як суб'єкта владних повноважень.

За змістом ч.1 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Згідно з ч.3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, підставою для притягнення фізичної особи - підприємця, який використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт відсутності трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.

В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як виконавцями укладено цивільно-правові договори, за якими вказані фізичні особи взяли на себе зобов'язання надавати певні види послуг.

За позицією відповідача з приводу вказаних договорів ці договори мають ознаки трудових договорів, які повинні укладатись відповідно до норм трудового законодавства, тому позивачем здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору.

Отже, для вирішення спірних правовідносин в межах даної справи підлягає з'ясуванню питання наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та фізичними особами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які були залучені до надання обумовлених відповідними цивільно-правовими договорами послуг.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП України).

Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Виходячи з аналізу наведених норм, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов'язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов'язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність.

При цьому, здійснення трудової діяльності відбувається в межах норм і правил внутрішнього трудового розпорядку, визначених роботодавцем, а працівник, за виконану роботу, систематично отримує заробітну плату відповідно до тарифної сітки або схеми посадових окладів, що затверджені роботодавцем.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: зокрема, громадянином і організацією (суб'єктом господарської діяльності) на виконання першим певної роботи (договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України).

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Судом першої інстанції вірно вказано, що за цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати для підприємства (підприємця) індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрий визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що чинне законодавство не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

В спірному випадку, з огляду на предмет укладених договорів про надання послуг, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про помилковість аргументів відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та вказаними вище фізичними.

Судом встановлено, що між позивачем та фізичною особою ОСОБА_3 (виконавець) укладено цивільно-правовий договір від 01.08.2018, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати такі послуги: проведення 12 дитячих Днів народжень. Виконавець надає послуги на свій ризик, самостійно організовує виконання послуг, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами , зумовленими народженням та похованням. Виконавець підлягає лише пенсійному страхуванню.

Пунктом 2.1 укладеного договору встановлено, що за виконання послуг замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 3900,00 грн. за весь термін дії договору. Відповідно до п. 2.2, оплата виконавцеві здійснюється після закінчення терміну дії договору, після підписання акту прийому-передачі виконаних послуг на протязі 15 календарних днів.

Згідно з п. 5.2 укладеного договору, запис в трудову книжку виконавця за цим договором цивільно-правового характеру згідно з чинним законодавством не робиться.

Пунктом 6.1 укладеного договору встановлено термін дії договору з 01.08.2018 до 04.09.2018.

01.08.2018 між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та фізичною особою ОСОБА_2 (виконавець) укладено цивільно-правовий договір, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати такі послуги: продаж 400 браслетів для відвідування дитячого ігрового Лабіринту. Виконавець надає послуги на свій ризик, самостійно організовує виконання послуг, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами , зумовленими народженням та похованням. Виконавець підлягає лише пенсійному страхуванню.

Пунктом 2.1 укладеного договору встановлено, що за виконання послуг замовник сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 3900,00 грн. за весь термін дії договору. Відповідно до п. 2.2, оплата виконавцеві здійснюється після закінчення терміну дії договору, після підписання акту прийому-передачі виконаних послуг на протязі 15 календарних днів.

Згідно з п. 5.2 укладеного договору, запис в трудову книжку виконавця за цим договором цивільно-правового характеру згідно з чинним законодавством не робиться.

Пунктом 6.1 укладеного договору встановлено термін дії договору з 01.08.2018 до 04.09.2018.

Отже, вказаними договорами обумовлена періодичність надання послуг виконавцем, без фіксації конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, з обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку. Послуги, визначені в договорах, мають тимчасовий характер. У договорах відсутня будь-яка регламентація трудової діяльності, визначення робочого часу та часу відпочинку виконавців, їх обов'язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку тощо.

Оплата наданих послуг проводилась саме по факту наданих конкретних послуг за актами виконаних робіт, а не за сам процес виконання трудових обов'язків протягом трудового дня, на підтвердження чого позивачем надано акти виконаних робіт (а.с. 35-38). Підставою для складення вказаних актів виконаних робіт є фактичні об'єми виконаних робіт (наданих послуг), підтвердженні замовником.

Таким чином, оскільки для трудових відносин характерна систематична виплата заробітної плати, то у спірному випадку, згідно договорів підряду, оплата здійснюється разова, при цьому, підставою для її виплати є підписані акти виконаних робіт, що також є ознакою саме цивільно-правових відносин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає помилковими висновки відповідача, що позивачем порушено вимоги трудового законодавства в частині допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оскільки зазначені договори містять усі ознаки цивільно-правових угод, а не трудових взаємовідносин.

Стосовно встановлених відповідачем фактів допущення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без укладення трудових договорів на початок інспекційного відвідування, а саме: 05.09.2018 об 11:36 год., апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про недоведеність відповідачем, що саме ОСОБА_2 була присутня на початок інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1, оскільки відповідачем достеменно не встановлено належним чином особу, яка була присутня на робочому місці.

Стосовно гр.ОСОБА_3, то як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «АМ-ІНВЕСТ» (виконавець), в особі директора ОСОБА_3, що діє на підставі статуту, укладено договір про надання послуг № 0701.

За завданням замовника виконавець надає замовнику послуги мобільного харчування в обсязі та на умовах, визначених цим договором. При цьому, ОСОБА_3, яка має постійне місце роботи в ТОВ «АМ-Інвест», працевлаштовувалась до ФОП ОСОБА_1 за сумісництвом.

Отже, ОСОБА_3 на момент початку перевірки знаходилась за місцем розташування дитячого майданчику не як працівник ФОП ОСОБА_1, а як представник підприємства - виконавця ТОВ «АМ-Інвест» з метою виконання послуг, передбачених господарським договором від 01.07.2018 №0701.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає відсутніми в діях позивача порушень вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, тому постанова про накладення штрафу від 25.09.2018 №ДН1337/249/АВ/ТД-ФС/565 є неправомірною.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 160/7526/18 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку та строки, встановлені ст.ст.328,329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко