Справа № 1.380.2019.000649
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.000649
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період 01.07.2018 30.11.2018;

- зобовязати відповідача виплатити ОСОБА_1 пенсію за період 01.07.2018 30.11.2018 з врахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Позов мотивовано тим, що позивач є пенсіонером, має статус внутрішньо переміщеної особи, перебуває на обліку у відповідача і отримує пенсію за віком. ГУ ПФУ у Львівській області у період з 01.07.2018 до 30.11.2018 припинено виплату пенсії ОСОБА_1, що стало підставою для звернення до відповідача із заявою про надання пояснень щодо причин невиплати такої. 02.11.2018 відповідач надав позивачу відповідь про те, що припинення виплати пенсії відбулося при опрацюванні даних системи «Аркан» на підставі постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016. На переконання позивача, відповідач припинив виплату позивачу пенсії з підстав, не передбачених законом, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Вказує, що у зв'язку з порушення встановлених строків виплати їй пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018 має право на виплату компенсації у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб в Україні здійснюється відповідно до норм Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщення особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Вказує, що при опрацюванні переліку осіб, наданих системою «Аркан», управлінням з питань виплати пенсії ГУ ПФУ у Львівській області вчинялися дії щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2018 до 30.11.2018. Зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365» визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, який буде визначений Кабінетом Міністрів України. Вважає позовні вимоги безпідставними, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою від 01.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи, відповідачу розяснено право подати відзив на позов з посиланням на докази, якими такий обґрунтовується.

22.03.2019 (вх.№9612) відповідачем подано відзив на позовну заяву.

27.03.2019 (вх.№990ел) представником позивача на електронну адресу суду надіслано відповідь на відзив.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером та одержує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №.

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, статус якої підтверджується довідкою від 16.05.2017 №.

Позивач перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Львівській області.

У звязку з припиненням виплати пенсії з 01.07.2018, позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018.

02.11.2018 за №3075/75/П-20/07.05-06 ГУ ПФУ надано відповідь, якою фактично відмовлено у виплаті пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018.

При цьому, ГУ ПФУ у Львівській області покликається на пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, відповідно до якого соціальні виплати припиняються у разі отримання інформації від Державної прикордонної служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Міністерства фінансів України, Національної поліції, Державної міграційної служби України, Держфінінспекції, Державної аудиторської служба України та інших органів виконавчої влади та їх органів місцевого самоврядування. Після надходження інформації системи «Аркан» ОСОБА_1 призупинено виплату призначеної пенсії з 01.07.2018.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018, ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-ІV).

Підстави припинення виплати пенсії визначені статтею 40 Закону №1058-VI.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону №1058-VI виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону №1058-VI є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що дані отримані відповідачем з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів, вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії.

Щодо посилання відповідача на необхідність застосування норм постанов Кабінету Міністрів, якими визначений порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, зокрема на норми постанови Кабінету Міністрів України від 08.06. 2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у разі не підтвердження місця фактичного проживання пенсіонера, отримання інформації від Державної прикордонної служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Міністерства фінансів України, Національної поліції, Державної міграційної служби України, Держфінінспекції, Державної аудиторської служба та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, то такі є безпідставними, оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги статті 49 Закону № 1058-IV.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу за період з 01.07.2018 по 30.11.2018 є протиправною і порушує право позивача на отримання пенсії.

Вказане також узгоджується з позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 06.02.2018 у справі за № 263/7763/17 (адміністративне провадження № К/9901/202/17) та у постанові Верховного Суду, прийнятої у зразковій справі від 03.05.2018 (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18), що набрала законної сили 04.09.2018.

Згідно з вимогами частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).

Відповідно до статей 1 та 2 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з пунктами 2 та 3 Порядку № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, серед яких, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Відповідно до пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-ІІІ).

Отже з наведеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 - 3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17) та від 18 липня 2018 року (справа № 490/6755/15-а).

Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач вказаного обовязку не виконав, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази правомірності невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2018 по 30.11.2018.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що має місце бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018, яка не відповідає визначеним частиною 2 статті 2 КАС України критеріям поведінки субєкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Тому таку бездіяльність слід визнати протиправною, задовольнивши першу позовну вимогу як обґрунтовану.

Друга позовна вимога щодо зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.07.2018 30.11.2018, з врахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», є похідною від першої позовної вимоги.

Судом встановлено, що відповідач не виплатив ОСОБА_1 пенсію за період з 01.07.2018 30.11.2018, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

У матеріалах справи відсутні докази виплати такої пенсії і на час розгляду справи.

Вказане свідчить про те, що має місце порушення більше ніж на місяць строків виплати позивачу пенсії, яка в розумінні Закону № 2050-ІІІ є доходом.

Невиплата пенсії своєчасно відбулася з вини ГУ ПФУ у Львівській області, який і повинен здійснити компенсацію втрати позивачу частини доходів у порядку, передбаченому Законом № 2050-ІІІ та за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Ураховуючи висновок суду про обґрунтованість першої позовної вимоги, до задоволення підлягає також і похідна від неї друга позовна вимога.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Стосовно встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання ГУ ПФУ у Львівській області подати у місячний строк звіт про виконання рішення суду, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, законодавцем передбачено право, а не обов'язок суду встановлювати такий вид судового контролю за виконанням рішення суду.

Судом не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній адміністративній справі.

Ураховуючи викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768 грн, 40 к., сплаченого за квитанцією від 19.02.2019 №0.0..1.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 371, 139, 159, 241-246, 261-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (вул. Антипова, 5/8, м.Донецьк, 83000, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016, ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії,- задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2018 по 30.11.2018

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській виплатити ОСОБА_1, пенсію за період з 01.07.2018 по 30.11.2018, з врахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м .Львів, 79016, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 (вул. Антипова, 5/8, м. Донецьк, 83000, РНОКПП НОМЕР_1) 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 к. судових витрат.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома