Справа № 640/1089/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

28 березня 2019 року № 640/1089/19
за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

Суддя - Вовк П.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Державної міграційної служби України (далі також ДМС України, відповідач), в якому позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Узбекистану ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 30 січня 2019 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено, у зв`язку з її належністю до категорії справ незначної складності у відповідності до вимог п. 11 ч. 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), враховуючи вимог ч.ч. 1-2 статті 257 КАС України, здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Крім того, вказаною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі також третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення з огляду на його дійсну належність до категорії осіб, які через свої релігійні переконання не можуть повернутись в країну походження, оскільки можуть зазнавати там неправомірного переслідування.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач є громадянин Республіки Узбекистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Навкан, Асакинський район, Андижанська область, Республіка Узбекистан, за національністю - узбек, за релігійним переконанням мусульманин суніт.

ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 листопада 2018 року третьою особою було складено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням відповідача від 29 грудня 2018 року № 448-18 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу ч. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Виходячи із системного тлумачення наведених вище положень вбачається, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проаналізувавши матеріли особової справи суд вважає, що спірне рішення прийняте відповідачем в порядку, спосіб та в межах наданих йому повноважень. При цьому суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід.

Так, під час співбесіди від 07 листопада 2018 року, позивач повідомив, що у 2004 році вперше виїхав з Республіки Узбекистан до Російської Федерації з метою працевлаштування.

До 2009 року, позивач неодноразово виїжджав до Російської Федерації на заробітки, поки не одружився з громадянкою Російської Федерації і не залишився там для забезпечення сім`ї.

На території Російської Федерації він був зареєстрований та проживав разом з дружиною та дітьми за адресою: АДРЕСА_1 на законних підставах (посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 ).

Під час співбесіди, від 10 вересня 2018 року, позивач зазначив, що проживаючи у Російській Федерації, йому стало відомо, про те, що на території Узбекистану він розшукується співробітниками МВС: «...в Узбекистані до мене додому приходили співробітники МВС у формі та шукали мене, запрошували моїх рідних до відділу, але офіційних запрошень не було, тому я припинив спілкуватися із сім`єю, дізнався я це від моєї дружини, а вона розмовляла з моїми рідними.

.... співробітники поліції сказали, що я пов`язаний з екстремізмом, на мене завели дві кримінальні справи по двом статтям..».

Також, зі слів позивача, йому відомий такий випадок: «знайомого затримали ФСБ, особисто я не знаю цю людину, мені розповідали, та перевіряли чи значиться він у розшуку, якщо значиться то відправляли до Узбекистану, саджали за грати, по звинуваченню у екстремізмі, все це мені розповідав знайомий, все це відбувається без причини, просто затримують мусульман та звинувачують у екстремізмі».

Таким чином, маючи побоювання бути заарештованим та відправленим до Узбекистану, де, зі слів позивача, його буде ув`язнено, у 2014 році він виїхав до Туреччини, залишивши дружину та дітей у Російській Федерації.

Одночасно шукач захисту стверджує, що в Туреччину він поїхав працювати до свого знайомого, громадянина Узбекистану, з яким разом працював у Російській Федерації.

Проживаючи та працюючи в Туреччині три роки шукач захисту стверджує, що мав побоювання щодо свого арешту та видворення до країни походження, у зв`язку з чим він жодного разу не звернувся до міграційної служби Туреччини за наданням статусу біженця та увесь цей час проживав нелегально.

Під час співбесід позивач стверджував, що з огляду на події, які відбувалися на території Туреччини та випадки арештів громадян Республіки Узбекистан, він вирішив виїхати до України. Також при проходженні паспортного контролю у Туреччині в нього виникли проблеми: «співробітники перевірили документи та дізналися, що я проживав весь час у Туреччині нелегально та зробили мені заборону в`їзду до Туреччини на 5 років, але до паспорту ніяких відміток не поставили, з Туреччини мене не змушували повернутися до Узбекистану, дозволили мені купити квиток у будь яку іншу країну та поїхати, я купив квиток до України».

22 жовтня 2017 року позивач прибув до України. Перебуваючи на території України він дізнався, що знаходиться у міжнародному розшуку: «я дізнався у січні 2018 року, що знаходжусь у міжнародному розшуку, а раніше мною просто цікавились органи МВС, я хотів зайти на свою соціальну сторінку в інтернеті, ввів у «гугл» свої данні і мені висвітилось моє фото, я зайшов на сайт МВС Узбекистану та побачив, що перебуваю у розшуку. Два місяця значився у розшуку, а потім, прибрали таку інформацію. Більше не перевіряв дану інформацію».

З 2017 року позивач не звертався з будь-якого питання до міграційної служби України, після закінчення терміну законного перебування, територію України не залишив та не маючи законних підстав на проживання в Україні перейшов на нелегальне становище.

07 серпня 2018 року Шевченківським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області прийняте рішення № 9 про примусове повернення з України громадянина Республіки Узбекистан, про що до національного паспорту позивача НОМЕР_2 внесено відповідний штамп, а якому вказано зобов`язання позивача залишити територію України до 27 серпня 2018 року, але ОСОБА_1 , не виконав умов рішення.

ОСОБА_1 , звернувся до ГУДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні лише 03 вересня 2018 року, тобто після закінчення терміну визначеного ч. 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», чим порушив встановлений порядок звернення з відповідною заявою.

Як стверджує позивач, він має побоювання за своє життя та свободу, у зв`язку із обмеженням та утиском релігійних переконань людини та способів їх сповідання.

Відповідач погоджується з тим, що в Республіці Узбекистан свобода віросповідання обмежується, існує жорсткий контроль за мусульманами, які не є членами офіційно зареєстрованих релігійних організацій, та людей, які причетні до мітингу у м. Андижан 2005 року, у зв`язку з чим такі люди є підозрюваними у релігійному екстремізмі та оголошені у міжнародний розшук.

Мусульмани, які обвинувачуються у релігійному екстремізмі на території Республіки Узбекистан та які проживають у Російській Федерації, при затриманні їх російськими правоохоронними органами можуть бути відправлені до країни походження, для подальших дій відповідно до Карного кодексу Республіки Узбекистан. Але у випадку, якщо у іноземних громадян наявні обставин: « 1) если у иностранного гражданина, которому вменено нарушение миграционного законодательства, имеютея близкие родственники-граждане России», то вони мають шанс отримати в якості адміністративного покарання тільки штраф без видворення.

Позивач стверджує, що він не був заарештований на територіях Республіки Узбекистан, Російської Федерації та Туреччини, а його лише затримували для перевірки документів.

Позивач під час співбесід в органах міграційної служби повідомив, що знає про мітинги у м. Андижан 2005 року та про військовий бунт у Туреччині 2015-2016, але участі у них він не приймав та знає про ці події лише зі слів людей, інформації з інтернету та телевізора.

Одночасно, позивач стверджує, що без перешкод проходив перевірку прикордонних служб при перетині кордону між вказаними країнами, а за нелегальне проживання на території Туреччини, був начебто депортований з забороною в`їзду до вказаної країни на 5 років, проте суд звертає увагу, що жодних документальних підтверджень, а саме відміток в паспортному документі у позивача не має.

Позивач зазначає, що ні до нього особисто, ні до його родини в Республіці Узбекистан та Російській Федерації фактів застосування фізичного насилля з боку правоохоронних органів не застосовувалось.

Інформація про те, що позивач знаходиться у міжнародному розшуку по звинуваченню у релігійному екстремізмі на території Узбекистану матеріалами справи не підтверджується, а на вказаному позивачем сайті МВС Республіки Узбекистан, серед людей розшукуваних правоохоронними органами Республіки Узбекистан, він не значиться (http://mvd.uz/ru/wante/index/1).

Також, для перевірки достовірності інформації щодо можливого знаходження заявника у міжнародному розшуку ГУДМС України в Дніпропетровській області було надіслано запит до Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області. Відповідно до інформації отриманої від Генерального секретаріату Інтерполу громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 в міжнародному розшуку не перебуває.

Отже, твердження позивача про те, що він знаходиться у міжнародному розшуку по звинуваченню у релігійному екстремізмі на території Узбекистану та був вимушений залишити країну свого походження за своїми релігійними переконаннями, не знаходять свого підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованими є доводи відповідача про те, що у громадянина позивача відсутні умови для надання статусу біженця, передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни та не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

Під час проведених у міграційній службі співбесід, позивач чітко зазначив, що до Туреччини він поїхав щоб працювати, а також вказав причини, чому він не хоче повертатися ні до країни громадської належності - Республіки Узбекистан, ні до країни, де має законні підстави на проживання, а саме Російської Федерації: «Я поїхав у 2009 році працювати, потім, одружився, діти з 'явились, тому залишився в Росії, щоб забезпечувати сім. 'ю, в Узбекистані роботи не має.

До Російської Федерації не хочу повертатися, мені там не подобається, там багато нацистів. Тут в Україні я відчуваю себе добре. Хочу працювати тут, якщо сім`я погодиться перевезу їх сюди».

Отже, громадянин ОСОБА_1 розглядає Україну, не як країну для постійного проживання, а як країну для працевлаштування, а тому заявник є трудовим мігрантом, а не біженцем, і звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише спробою легалізувати своє положення в Україні.

Отже, позивачу загроза життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня. Крім того, матеріали справи не містять підтвердження притягнення позивача в країні походження навіть до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, 9; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, місто Дніпро, вулиця Липківського, 7; ), визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк