Справа № 1940/1440/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/917/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дерех Н.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі о 11 год. 02 хв. 29 листопада 2018 року, повне судове рішення складено 06 грудня 2018 року, у справі №1940/1440/18 за адміністративним позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області в особі Тернопільського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області до ОСОБА_4 про стягнення капіталізованих платежів,

В С Т А Н О В И В:

23.07.2018 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області в особі Тернопільського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, просило, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17.08.2018, стягнути з відповідача на користь позивача капіталізовані платежі в сумі 363 411 грн. 89 коп.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що із внесенням до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності у відповідача виникають зобов'язання перед Фондом щодо сплати капіталізованих платежів потерпілому ОСОБА_5, тобто на ОСОБА_4 поширюються вимоги Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та положення Порядку капіталізації платежів. Суд першої інстанції вважає правомірним застосування позивачем для розрахунку суми капіталізації платежів Порядку капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров'ю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №765 від 06.05.2000 та зазначає, що припинення підприємницької діяльності фізичної особи як і ліквідація юридичної особи через банкрутство, також має наслідком втрату такою особою статусу учасника правовідносин, пов'язаних з підприємницькою діяльністю, зокрема, обов'язків страхувальника у відносинах, зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідачем було саме припинено підприємницьку діяльність, а 26.07.2018 здійснено нову реєстрацію, а не відновлено попередню, як стверджував представник відповідача у судовому засіданні. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що обов'язок виплачувати страхові виплати на користь застрахованої особи, зокрема за фактом нещасного випадку на виробництві, лежить на Фонді як страховику, тоді як роботодавець - страхувальник, не є зобов'язаною особою, перед працівником - застрахованою особою щодо здійснення страхових виплат на його користь внаслідок настання страхового випадку, який мав місце не з вини страхувальника. Скаржник вказує, що у разі наявності вини страхувальника в заподіянні шкоди застрахованій особі в результаті виконання нею трудових обов'язків, страхувальник нестиме майнову та немайнову цивільну відповідальність перед застрахованою особою в рамках інституту деліктних зобов'язань. Також зазначає, що реалізація законодавчо закріпленого принципу формування та використання страхових коштів на засадах солідарності передбачає можливість реалізації права особи вимагати від держави забезпечення в разі настання соціального ризику завдяки механізму перерозподілу коштів Фонду, в тому числі, сплачених страхувальниками в яких страхові випадки не наступили. Крім того, звертає увагу, що цивільно-правові норми, які покликанні регулювати правові відносини з приводу відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю не можуть застосовуватись для врегулювання правових відносин в сфері соціального забезпечення працівників, які отримали трудове каліцтво не з вини роботодавця або його протиправних рішень, дій чи бездіяльності. Скаржник вказує, що Порядок капіталізації платежів не може бути застосовано до правових відносин щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та не може бути використано як аналогію закону для покладення обов'язку капіталізувати платежі для їх виплати потерпілим на виробництві на суб'єктів підприємницької діяльності, які припинили свою діяльність в порядку відмінному від процедури банкрутства. Крім того, вказує, що ОСОБА_4 є пенсіонером та вже кілька років не займається підприємницькою діяльністю.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 23.03.2002, серед видів діяльності: 43.32 установлення столярних виробів; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.11 надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, організація будівництва будівель.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 зареєстрована у Тернопільському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області як страхувальник.

На обслуговуванні в Тернопільському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області перебуває ОСОБА_5, потерпілий від нещасного випадку на виробництві, який стався під час роботи (виготовлення столярних виробів) у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, що підтверджено актом спеціального розслідування нещасного випадку, який стався 19.10.2004 о 16 год. 00 хв. на СПД ОСОБА_4 НОМЕР_1 та акта №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, затверджений СПД ОСОБА_4 23.10.2004.

Відповідно до повторної виписки з акту огляду МСЕК №000169 ОСОБА_5 встановлено 25% втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом безстроково.

Постановою Тернопільського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області від 12.03.2018 №1918/760/760/106 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2018 року» ОСОБА_5 призначено перераховану щомісячну страхову виплату в розмірі 977,86 грн., що підлягає проведенню з 01.03.2018 безстроково.

24.04.2018 у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено рішення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про припинення підприємницької діяльності.

Враховуючи, що згідно з розрахунком потреби в капіталізації коштів ФОП ОСОБА_4 для розрахунку з потерпілим на виробництві ОСОБА_5 станом на 30.06.2018 потреба в капіталізації складає 363 411,89 грн., Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області в особі Тернопільського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області звернулось в суд із позовом про стягнення вказаних коштів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначено Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV, в редакції чинній на час звернення із позовом до суду (далі - Закон № 1105-XIV).

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 1 Закону № 1105-XIV страховим випадком за соціальним страхуванням від нещасних випадків є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону № 1105-XIV кошти, що надходять до Фонду від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, повинні забезпечувати: 1) виплату застрахованим особам матеріального забезпечення та надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 2) створення резерву коштів Фонду в розмірі суми, необхідної для виплати всіх видів матеріального забезпечення, страхових виплат, передбачених цим Законом, в розрахунку не менш як на п'ять календарних днів; 3) фінансування витрат на утримання та забезпечення діяльності Фонду, його робочих органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його працівників; розвиток та функціонування інформаційно-аналітичних систем Фонду; 4) фінансування заходів з профілактики страхових випадків.

Пунктом 5 частини 1 статті 11 Закону № 1105-XIV встановлено, що джерелами формування коштів Фонду є капіталізовані платежі, що надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 112 Цивільного кодексу України у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом.

Відповідно до частини 3 статті 110 Цивільного кодексу України якщо вартість майна юридичної особи є недостатньою для задоволення вимог кредиторів, юридична особа здійснює всі необхідні дії, встановлені законом про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом.

Положеннями статті 1205 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення юридичної особи, зобов'язаної відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, і встановлення її правонаступників виплата щомісячних платежів покладається на її правонаступників. У разі ліквідації юридичної особи платежі, належні потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, мають бути капіталізовані для виплати їх потерпілому або цим особам у порядку, встановленому законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з статтею 53 Цивільного кодексу України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року №765 затверджено Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров'ю, відповідно до якого здійснюється капіталізація платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута відшкодувати шкоду, заподіяну життю і здоров'ю громадян, у тому числі застрахованих у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Капіталізація платежів здійснюється щодо кожної особи з урахуванням заборгованості за попередні роки та необхідності виплати майбутніх платежів.

Вказана Постанова прийнята відповідно до частини 1 статті 45 (встановлює черговість задоволення вимог кредиторів) і частини 2 статті 92 (відшкодування витрат, пов'язаних з провадженням у справі про банкрутство фізичної особи і виконанням постанови господарського суду про визнання фізичної особи банкрутом) Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», тобто Порядок капіталізації платежів поширюється на правовідносини, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута.

Так, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-XII (далі - Закон № 2343-XII) встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Статтею 1 Закону № 2343-XII встановлено, що банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; боржник - юридична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа за зобов'язаннями, які виникли у фізичної особи у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, неспроможний виконати протягом трьох місяців свої грошові зобов'язання після настання встановленого строку їх виконання, які підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, та постановою про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 2343-XII щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону № 2343-XII у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців. Банкрут - боржник, неспроможність якого виконати свої грошові зобов'язання встановлена господарським судом.

В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 90 Закону № 2343-XII підставою для визнання фізичної особи банкрутом є його нездатність задовольнити вимоги кредиторів за грошовими зобов'язаннями та/або виконати обов'язок із сплати обов'язкових платежів.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень, дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що капіталізація платежів здійснюється тільки у випадку ліквідації фізичної особи-підприємця - страхувальника, після визнання боржника банкрутом та відкриття стосовно нього ліквідаційної процедури. З цього часу платежі, що мають бути виплачені потерпілому в майбутньому, підлягають капіталізації та повинні бути включені до реєстру вимог кредиторів відповідно до Закону № 2343-XII, оскільки строк виконання цих зобов'язань банкрута є таким, що настав.

В свою чергу, в матеріалах справи відсутні докази того, що господарським судом визнана неспроможність відповідача відновити свою платоспроможність та що відповідач визнаний банкрутом.

Учасники справи не заперечили того, що господарським судом не порушувалася справа про банкрутство відповідача, а запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 внесено за власним рішенням відповідача (добровільно).

Згідно з частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

В даному випадку відбулась не ліквідація фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відповідно Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а припинення діяльності відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 51 Господарського кодексу України (з власної ініціативи підприємця), що, на переконання суду апеляційної інстанції, виключає можливість застосування до існуючих правовідносин положень Порядку капіталізації платежів.

Таким чином, покликання позивача на Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності - банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров'ю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 №765, не знаходить свого законного обґрунтування, оскільки дія порядку поширюється тільки на суб'єктів підприємницької діяльності банкрутів, визнаних такими відповідно до норм Закону № 2343-XII.

Щодо можливості застосувань положень вказаного Порядку за аналогією закону, то суд апеляційної інстанції зауважує, що застосування аналогії закону для подолання прогалин правового регулювання виправдано в галузях права для яких найбільш використовуваним є диспозитивний метод регулювання, щодо тих галузей, де визначальним є імперативний метод регулювання, де право виконує охоронні функції, використовувати аналогію закону слід у випадках, коли права та обов'язки законодавчо встановленні, однак відсутній механізм їх здійснення, тобто з метою подолання прогалин процедурних. В свою чергу, прогалини в матеріальному праві повинні заповнюватися у процесі правотворчості шляхом внесення змін і доповнень у закони, видання нових, більш досконалих юридичних актів.

Європейський Суд з прав людини, застосування практики якого передбачено частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу, зокрема, однією з таких вимог є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу «Гроппера радіо АГ» та інші проти Швейцарії» (заява №10890/84) Європейський суд з прав людини у п.68 свого рішення від 28 березня 1990 року зазначив, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охоплювати, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується».

У справі «Круслен проти Франції» рішення від 24 квітня 1990 року Європейський Суд зазначив, що «словосполучення «згідно із законом» … передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права».

Відповідно до параграфів 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містила вимогу щодо якості закону. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства, яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки, значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2, ОСОБА_4 отримує пенсію за віком з 04.12.2001 та відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільнена від сплати за себе єдиного внеску, а тому дотримання вимоги щодо чіткості національного законодавства мало б дозволити відповідачу передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, наслідки припинення підприємницької діяльності.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача капіталізованих платежів суперечить нормам національного законодавства, принципу «верховенства права» та розумінню «якості закону», що виписані у практиці Європейського суду з прав людини, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат, то відповідно до вимог ст.139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області на користь ОСОБА_4 8176,75 грн. (вісім тисяч сто сімдесят шість гривень сімдесят п'ять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №712635РК від 28.12.2018.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі №1940/1440/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області в особі Тернопільського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області до ОСОБА_4 про стягнення капіталізованих платежів відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області на користь ОСОБА_4 8176,75 грн. (вісім тисяч сто сімдесят шість гривень сімдесят п'ять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №712635РК від 28.12.2018.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 26.03.2019