Справа № 826/2379/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2019 року № 826/2379/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кармазіна О.А., Катющенка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особиМіністерства соціальної політики України (відповідач-1) Кабінету Міністрів України (відповідач-2) Всеукраїнська громадська організація інвалідів «Союз Чорнобиль України»
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства соціальної політики України, Кабінету Міністрів України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України», в якому просить:

- визнати Меморандум про взаємодію і співробітництво між Кабінетом Міністрів України та Всеукраїнською громадською організацією інвалідів «Союз Чорнобиль України» від 30.09.2011 дійсним;

- визнати протиправною бездіяльність обох відповідачів щодо опрацювання та прийняття нормативно-правових актів, згідно з п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII по відношенню до позивача та інших учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія яких по 2-й групі інвалідності, у відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону №796-ХІІ, повинна досягати восьми мінімальних пенсій за віком та додаткова пенсія за шкоду, заподіну здоров'ю 75% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 3 ст. 22 Конституції України;

- зобов'язати Міністерство соціальної політики України та Кабінет Міністрів України опрацювати та прийняти нормативно-правовий акт з урахуванням положень ст. 22 Конституції України по відношенню до ОСОБА_1 та інших учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія яких по 2-й групі інвалідності, згідно зі ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ, повинна досягати восьми мінімальних пенсій за віком та додаткова пенсія за шкоду, заподіну здоров'ю 75% мінімальної пенсії за віком, у відповідності до пп. 2 п. 1 Меморандуму про взаємодію і співробітництво від 30.09.2011.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що Міністерство соціальної політики України безпідставно визнає адміністративний договір від 30.09.2011 недіючим та порушує права позивача на обов'язковість виконання національних судових рішень та рішень Європейського суду з прав людини, оскільки, по-перше, вказаний договір (меморандум) містить у собі положення автоматичної пролонгації (п. 1 розділ ІІІ), а припинення дії меморандуму не впливає на стан і строки здійснення заходів, які не завершені на момент припинення його дії. По-друге, за твердженням позивача, Міністерство соціальної політики України не виконує (не вирішує питання про виділення коштів для виконання) рішення Вищого адміністративного суду України від 15.01.2009, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17.02.2009, рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013, рішення Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014. Таким чином, на думку позивача, відповідач-1 протягом дії Меморандуму не підвищує пенсію позивача та інших ліквідаторів аварії на ЧАЕС до фактичного рівня вересня 2011 по 2-й групі інвалідності до розміру 8-ми мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії 75% шляхом внесення узгоджених з третьою особою - Всеукраїнською громадською організацією інвалідів «Союз Чорнобиль України» - змін до Кабінету Міністрів України. Крім того, як вказано у позовній заяві, обидва відповідача не вирішують питання про виділення коштів боржникам - органам Пенсійного фонду України - на виконання судових рішень зобов'язального характеру та складання додаткового бюджетного запиту. По-третє, обидва відповідачі в порушення ч. 3 ст. 22 Конституції України, не опрацьовують нормативно-правові акти з питання приведення розміру пенсійних виплат учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на що, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання з'явились позивач, представники відповідача-2 та третьої особи. Позивач під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням пояснень, наданих у відповідях на відзиви. Представник відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримавши доводи, викладені у відзиві та запереченнях, в яких зазначено, що станом на момент звернення позивача до суду Меморандум про взаємодію і співробітництво між Кабінетом Міністрів України та Всеукраїнською громадською організацією інвалідів «Союз Чорнобиль України» від 30.09.2011 вичерпав свою дію, оскільки останній міг бути продовжений лише один раз на 1 рік, тобто до 30.09.2017. При цьому, представником відповідача-2 наголошено, що дійсність правочину, у силу ст. 204 Цивільного кодексу України, презюмується. Крім того, у відзиві зазначено, що Кабінет Міністрів України не вирішує питання виділення коштів для виконання органами Пенсійного фонду України судових рішень, з урахуванням того, що Кабінет Міністрів України не є головним розпорядником бюджетних коштів. Представник третьої особи, у свою чергу, під час судового розгляду справи позовні вимоги визнав обґрунтованими та підтримав їх у повному обсязі.

Відповідач-1 явку свого представника у призначене судове засідання не забезпечив. При цьому, від представника відповідача-1 через канцелярію суду надійшли відзив та заперечення, в яких останній просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, а також заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши, що порядок обчислення середньомісячного заробітку для призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, призначеної відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», визначається Кабінетом Міністрів України. На виконання вказаних положень Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Міністерство соціальної політики України, у свою чергу, як головний розпорядник бюджетних коштів за програмою соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, забезпечує здійснення процесу соціальних та пенсійних виплат у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, відповідно до затверджених бюджетних призначень.

З урахуванням викладеного, у судовому засіданні 26.09.2018 судом ухвалено про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзиви, відповіді на відзиви та заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, між Кабінетом Міністрів України та Всеукраїнською громадською організацією інвалідів «Союз Чорнобиль України» підписано Меморандум про взаємодію та співробітництво від 30.09.2011 (надалі - Меморандум), п. 2 розділу І якого, зокрема, визначено забезпечити виплату пенсій, заробітної плати та інших соціальних виплат, надання пільг, гарантій та компенсацій у розмірах, не менше ніж ті, що фактично виплачуються (надаються) на дату підписання Меморандуму. Згідно з п. 1 розділу ІІІ Меморандуму, останній набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє протягом п'яти років. Припинення дії Меморандуму не впливає на стан і строки здійснення заходів, які не завершені на момент припинення його дії (п. 4 розділу ІІІ). У разі коли жодна із сторін не повідомить іншій стороні про намір припинити дію Меморандуму, його дія продовжується на один рік (п. 5 розділу ІІІ).

Вважаючи неналежне виконання відповідачами вказаних положень Меморандуму та п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, згідно з якими на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: 1) особи з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1; 2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: - з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; - з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів; - у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи; - евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття); - особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2; 3) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали: - у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - від 1 до 5 календарних днів; - у зоні відчуження в 1987 році - від 1 до 14 календарних днів; - у зоні відчуження в 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів; - на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: - постійно проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій; - постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3; 4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

У силу ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону України від 28.12.2014 №76-VIII), особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону України від 28.12.2014 №76-VIII), пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. Дружинам (чоловікам), які втратили годувальника із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від причинного зв'язку смерті з Чорнобильською катастрофою.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

При цьому, п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що саме на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок визначення порядку призначення та розміру щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, а також умов, порядку призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З приводу вказаного відповідачами зазначено, що станом на момент розгляду справи судом чинним є Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 (надалі - Порядок №1210), який визначає механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст.ст. 54, 57 і 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - пенсії). Крім того, п. 13 вказаного Порядку визначено порядок та розміри виплати щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, Кабінетом Міністрів України виконано положення ст.ст. 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону України від 28.12.2014 №76-VIII) в частині затвердження відповідного акту, яким є Порядок №1210. Натомість, приписи п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII зобов'язують Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правових актів, лише необхідних для реалізації цього Закону.

Відтак, з урахуванням того, що питання визначення порядку призначення та розміру щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, а також умов, порядку призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначено у Порядку №1210, підстави для прийняття нового нормативно-правового акту на виконання Закону України від 28.12.2014 №76-VIII відсутні.

У той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем фактично оскаржується незгода останнього з розміром пенсії, призначеної учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1.

При цьому, Порядок №1210, який безпосередньо і встановлює розмір вказаної пенсії, позивачем у межах даної адміністративної справи не оскаржується, а тому наразі не є предметом дослідження та оцінки судом.

Щодо тверджень позивача про те, що Міністерство соціальної політики України не виконує (не вирішує питання про виділення коштів для виконання) рішення Вищого адміністративного суду України від 15.01.2009, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17.02.2009, рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013, рішення Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014, суд звертає увагу, що відповідач-1 у межах даних справ не є стороною (боржником), відтак, в останнього відсутні обов'язки з виконання даних рішень.

Крім того, твердження позивача про невиконання Кабінетом Міністрів України Меморандуму також не знаходять свого підтвердження, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 розділу ІІІ Меморандуму, останній набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє протягом п'яти років. У разі коли жодна із сторін не повідомить іншій стороні про намір припинити дію Меморандуму, його дія продовжується на один рік (п. 5 розділу ІІІ).

Таким чином, з урахуванням можливої пролонгації Меморандуму, строк дії останнього завершено 30.09.2017, тобто станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду останній вичерпав свою дію.

У той ж час, посилання позивача на положення п. 4 розділу ІІІ Меморандуму, згідно з яким припинення дії Меморандуму не впливає на стан і строки здійснення заходів, які не завершені на момент припинення його дії, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки твердження позивача про те, що значна кількість Чорнобильців отримує пенсії у розмірах менших ніж ті, що фактично мали у вересні 2011 року (дата підписання Меморандуму), не підтверджені належними та допустимими доказами, а є лише суб'єктивними твердженнями позивача, з урахуванням того, що стосуються невизначеного кола осіб.

Отже, позовні вимоги в частині протиправної бездіяльності відповідачів щодо опрацювання та прийняття нормативно-правових актів, згідно з п. 16 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII по відношенню до позивача та інших учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія яких по 2-й групі інвалідності, у відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону №796-ХІІ, повинна досягати восьми мінімальних пенсій за віком та додаткова пенсія за шкоду, заподіну здоров'ю 75% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням ч. 3 ст. 22 Конституції України, є такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому є такими, що задоволенню не підлягають. Як наслідок, позовна вимога зобов'язального характеру, а саме: зобов'язання Міністерства соціальної політики України та Кабінету Міністрів України опрацювати та прийняти нормативно-правовий акт з урахуванням положень ст. 22 Конституції України по відношенню до ОСОБА_1 та інших учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія яких по 2-й групі інвалідності, згідно зі ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ, повинна досягати восьми мінімальних пенсій за віком та додаткова пенсія за шкоду, заподіну здоров'ю 75% мінімальної пенсії за віком, у відповідності до пп. 2 п. 1 Меморандуму про взаємодію і співробітництво від 30.09.2011, як похідна позовна вимога від розглянутої вище (п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України), також задоволенню не підлягає.

Слід також окремо наголосити на тому, що позовна вимога про визнання Меморандуму про взаємодію і співробітництво між Кабінетом Міністрів України та Всеукраїнською громадською організацією інвалідів «Союз Чорнобиль України» від 30.09.2011 дійсним, у силу положень ст.ст. 19 та 245 Кодексу адміністративного судочинства України, є неналежним способом захисту порушених прав та охоронюваних судом інтересів, а вказаний спір предметно не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки у п. 4 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України мова йде лише про укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів, поняття ж «дійсності» у вказаному законодавчому положенні не зазначено.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх у повному обсязі.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 93100, АДРЕСА_1) до Міністерства соціальної політики України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10), Кабінету Міністрів України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» (адреса: м. Київ, вул. В. Винниченка, 3) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко