Справа № 826/17872/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2019 року № 826/17872/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Центральної виборчої комісії

про визнання протиправною та скасування постанови № 156 від 12.10.2018,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови Центральної виборчої комісії № 156 від 12 жовтня 2018 року.

В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Конституцію України, закони України «Про Центральну виборчу комісію», «Про статус народного депутата України», «Про вибори народних депутатів України», «Про добровільне об'єднання територіальних громад», «Про місцеві вибори» та зазначає про протиправність постанови Центральної виборчої комісії № 156 від 12 жовтня 2018 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 23 грудня 2018», оскільки вказана постанова порушує права територіальних громад та прийнята з порушенням Конституції України.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач посилається на Конституцію України, закони України «Про Центральну виборчу комісію», «Про місцеві вибори», «Про добровільне об'єднання територіальних громад», Порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів, затверджений постановою Центральної виборчої комісії України від 12.02.2016 № 32, та зазначає про правомірність постанови Центральної виборчої комісії № 156 від 12 жовтня 2018 року, оскільки підставою для прийняття Центральною виборчою комісією рішення про призначення перших місцевих виборів є відповідне звернення обласної державної адміністрації, а не постанова Верховної Ради України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Постановою Центральної виборчої комісії № 156 від 12 жовтня 2018 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 23 грудня 2018» призначено на неділю, 23 грудня 2018 року, перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів за переліком згідно з додатками 1 - 22 та оголошено з 3 листопада 2018 року початок виборчого процесу перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів, призначених пунктом 1 цієї постанови.

Відповідно до додатків 1 - 22 до постанови, перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів призначені в Вінницькій, Волинській, Дніпропетровській, Донецькій, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Київській, Кіровоградській, Луганській, Львівській, Миколаївській, Одеській, Полтавській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Хмельницькій, Черкаській, Чернівецькій та Чернігівській областях.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Порядок утворення, правовий статус, основні засади організації діяльності Центральної виборчої комісії як постійно діючого колегіального державного органу, до компетенції якого належить забезпечення організації підготовки та проведення виборів і референдумів в Україні, забезпечення реалізації та захисту конституційних виборчих прав громадян України і прав на участь у референдумах, суверенного права Українського народу на виявлення своєї волі визначено Законом України від 30.06.2004 № 1932-IV "Про Центральну виборчу комісію" (далі - Закон № 1932-IV).

Згідно із статтею 1 Закону № 1932-IV Центральна виборча комісія (далі - ЦВК) є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1932-IV Комісія відповідно до своїх повноважень забезпечує дотримання передбачених Конституцією України та законами України принципів і засад виборчого і референдумного процесів, реалізацію виборчих прав громадян України та права на участь у референдумі, однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України.

Частиною першою статті 11 Закону № 1932-IV визначено, що основною організаційною формою діяльності Комісії є її засідання. На засіданні Комісії може бути розглянуто будь-яке питання, яке відповідно до цього та інших законів України належить до повноважень Комісії.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 1932-IV за результатами розгляду та обговорення на засіданні Комісії питання порядку денного Комісія ухвалює рішення у формі постанови.

Пунктом 2 частини другої статті 16 Закону № 1932-IV встановлено, що Комісія за результатами узагальнення практики застосування законодавства України про вибори і референдуми та практики проведення виборів і референдумів в Україні, а також у разі необхідності може за власною ініціативою розглянути та прийняти у встановленому цим Законом порядку рішення стосовно організації підготовки та проведення виборів і референдумів.

Основні засади, організація і порядок проведення виборів депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, міських, районних у містах, сільських, селищних рад, сільських, селищних, міських голів та старост визначаються Законом України від 14.07.2015 № 595-VIII «Про місцеві вибори» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 595-VIII).

Вказаний Закон України "Про місцеві вибори" наділяє Центральну виборчу комісію, крім передбачених Законом № 1932-IV, повноваженнями щодо: здійснення контролю за додержанням та однаковим застосуванням законодавства про місцеві вибори на всій території України (пункт 1 частини першої статті 24 Закону № 595-VIII); призначає перші вибори депутатів, сільських, селищних, міських голів у порядку, визначеному законом (пункт 1-1 частини першої статті 24 Закону № 595-VIII).

Порядок призначення місцевих виборів визначено у статті 14 Закону № 595-VIII.

Відповідно до частини першої статті 14 зазначеного Закону, місцеві вибори можуть бути черговими, позачерговими, повторними, проміжними, додатковими або першими.

Частиною сьомою статті 14 Закону № 595-VIII встановлено, що перші вибори депутатів, сільських, селищних, міських голів призначаються Центральною виборчою комісією у порядку, визначеному законом.

Тобто, відповідно до норм чинного законодавства, саме Центральна виборча комісія наділена повноваження щодо прийняття рішень про призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів.

Аргументи позивача про те, що право призначення виборів є виключною компетенцією Верховної Ради України судом відхиляються, оскільки пунктом 30 статті 85 Конституції України передбачено повноваження ВР України на призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування. Натомість, спірною постановою призначено перші вибори в порядку, передбаченому законами України "Про місцеві вибори" та "Про добровільне об'єднання територіальних громад".

Вказана правова позиція грунтується на висновках постанови Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 826/13686/17.

Що стосується аргументів позивача про те, що Конституцією України не передбачено поняття «об'єднані територіальні громади», суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У Рішенні Конституційного Суду від 18.06.2002 Справа № 1-16/2002 (N 12-рп/2002) у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 140 Конституції України (справа про об'єднання територіальних громад) визначено, що положення частини першої статті 140 Конституції України визначили місцеве самоврядування як право територіальної громади - первинного суб'єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень - вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України та дали визначення територіальної громади як жителів села, селища, міста чи добровільного об'єднання жителів кількох сіл у сільську громаду, а не встановили порядку об'єднання або роз'єднання самих територіальних громад.

Установивши в статтях 140, 141, 142, 143, 144, 145 Конституції України основні засади функціонування місцевого самоврядування, його органів, матеріальну і фінансову основу тощо, Конституція України решту питань організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності його органів віднесла до визначення законом (стаття 146 Конституції України). Тим самим на конституційному рівні передбачено створення правових умов для подальшого законодавчого врегулювання суспільних відносин у сфері місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України виходив з того, що вирішення порушених у конституційному поданні питань щодо об'єднання або роз'єднання територіальних громад, які положеннями Конституції України не визначені, має здійснюватися у порядку, встановленому законом.

Питання об'єднання або роз'єднання територіальних громад, виходячи з визначеного положеннями частини першої статті 140 Конституції України поняття "територіальна громада", має вирішуватися з урахуванням відповідного волевиявлення членів цих територіальних громад, яке здійснюється згідно з законом. Зважаючи на викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що питання організації місцевого самоврядування, які не врегульовані Конституцією України, у тому числі умови та порядок об'єднання або роз'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, мають визначатися законом (стаття 146 Конституції України).

Відповідно статті 146 Конституції України, інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.

Статтею 6 Закону України від 21.05.97 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, який діяв на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об'єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Територіальні громади села, селища, міста, що добровільно об'єдналися в одну територіальну громаду, можуть вийти із складу об'єднаної територіальної громади в порядку, визначеному законом.

Відносини, що виникають у процесі добровільного об'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об'єднаних територіальних громад визначає Закон України «Про добровільне об'єднання територіальних громад».

Таким чином, право на об'єднання територіальних громад визначено законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про добровільне об'єднання територіальних громад».

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 Закону України від 05.02.2015 № 157-VIII «Про добровільне об'єднання територіальних громад» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 157-VIII) у разі прийняття сільськими, селищними, міськими радами рішень про добровільне об'єднання територіальних громад, а також у разі підтримки добровільного об'єднання територіальних громад на місцевому референдумі сільський, селищний, міський голова територіальної громади, в якій ініційовано питання про добровільне об'єднання територіальних громад, звертається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної державної адміністрації з пропозицією звернутися до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення перших виборів депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови в установленому законом порядку.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішень про добровільне об'єднання територіальних громад у разі їх відповідності висновку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення перших виборів депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови в установленому законом порядку.

Процедуру призначення Центральною виборчою комісією перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та сільських, селищних, міських голів за результатами розгляду звернень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій щодо призначення таких виборів визначає Порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів, затверджений постановою Центральної виборчої комісії від 12.02.2016 № 32 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 Порядку визначено, що згідно з частиною сьомою статті 14 Закону України "Про місцеві вибори" (далі - Закон) перші вибори депутатів, сільських, селищних, міських голів призначаються Центральною виборчою комісією в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 15 Закону Центральна виборча комісія призначає перші місцеві вибори не пізніше ніж за сімдесят днів до дня виборів, а виборчий процес таких виборів розпочинається за п'ятдесят днів до дня перших місцевих виборів. За змістом частини шостої вказаної статті перші місцеві вибори призначаються на неділю.

З урахуванням зазначених положень Закону за зверненнями, які відповідають вимогам Конституції України, законів України, цьому Порядку, а також з огляду на те, що вирішення питання щодо призначення перших місцевих виборів на певну дату належить до виключних повноважень Центральної виборчої комісії, Комісія за наявності відповідних бюджетних асигнувань для організації підготовки та проведення місцевих виборів призначає перші місцеві вибори не пізніше ніж за сімдесят днів до дня таких виборів, як правило, на останню неділю квітня, останню неділю жовтня, будь-яку неділю грудня, крім останньої. Як виняток перші місцеві вибори можуть бути призначені на іншу дату.

У разі надходження до Центральної виборчої комісії рішення суду першої інстанції, що не набрало законної сили, в якому вирішуються позовні вимоги в справі щодо оскарження рішення сільської, селищної, міської ради територіальної громади, яка увійшла до складу об'єднаної територіальної громади, про добровільне об'єднання територіальних громад, Комісія в установленому порядку розглядає звернення щодо призначення перших місцевих виборів після набрання судовим рішенням у відповідній справі законної сили.

Пунктом 7 Порядку встановлено, що Центральна виборча комісія встановлює відсутність правових підстав для призначення перших місцевих виборів та у зв'язку із цим приймає рішення про повернення звернення разом з усіма документами Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласній державній адміністрації у разі:

невідповідності звернення вимогам Конституції України, законів України та цього Порядку;

неподання разом із зверненням щодо призначення перших місцевих виборів оригіналу (оригіналів) або засвідченої копії (засвідчених копій) постанови (постанов) Ради міністрів Автономної Республіки Крим, розпорядження (розпоряджень) голови обласної державної адміністрації, якими затверджено висновок (висновки) щодо відповідності проекту рішення (проектів рішень) про добровільне об'єднання територіальних громад Конституції та законам України, разом із відповідним висновком (відповідними висновками);

надходження до Центральної виборчої комісії судового рішення, що набрало законної сили, яким визнано протиправним рішення сільської, селищної, міської ради територіальної громади, що увійшла до складу об'єднаної територіальної громади, про добровільне об'єднання у територіальну громаду або рішення відповідної ради про скасування рішення про добровільне об'єднання в територіальну громаду;

призначення та/або оголошення про початок виборчого процесу чергових, позачергових, повторних чи проміжних виборів депутатів сільської, селищної, міської ради територіальної громади, що увійшла до складу об'єднаної територіальної громади, або чергових, позачергових чи повторних виборів відповідного сільського, селищного, міського голови, або будь-яких місцевих виборів, що організовуються та проводяться хоча б на одній із виборчих дільниць, на якій організовуватимуться та проводитимуться перші місцеві вибори.

Таким чином, Порядком призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів передбачено виключний перелік підстав для прийняття Центральною виборчою комісією рішення про відмову у призначенні перших місцевих виборів.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття стало надходження до Центральної виборчої комісії разом із супровідними листами звернення Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької та Чернігівської обласних державних адміністрацій з доданими до них документами щодо прийняття Комісією рішення про призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів у зв'язку з утворенням у зазначених областях об'єднаних територіальних громад.

Зі змісту постанови вбачається, що Центральна виборча комісія за результатами розгляду звернень обласних державних адміністрацій встановила їх відповідність вимогам Конституції України, законів України та Порядку призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів, затвердженому постановою Центральної виборчої комісії від 12.02.2016 № 32.

Таким чином, на момент прийняття Центральною виборчою комісією постанови №156 від 12 жовтня 2018 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 23 грудня 2018», відповідачем не виявлено обставин для відмови у призначенні перших виборів депутатів.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо прийняття відповідачем спірного рішення на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду даної справи, суду не пред'явлено доказів оскарження чи визнання в судовому порядку протиправними рішень сільської, селищної, міської ради територіальної громади, що увійшла до складу об'єднаної територіальної громади, про добровільне об'єднання у територіальну громадку, які стали підставою для прийняття відповідачем спірного рішення.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем доведено прийняття Центральною виборчою комісією постанови № 156 від 12 жовтня 2018 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 23 грудня 2018» в межах наданих повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Щодо посилань позивача на те, що об'єднання громадян без проведення місцевих референдумів є нелегітимним, оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 26.04.2018 у справі № 4-р за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про всеукраїнський референдум" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України "Про всеукраїнський референдум" від 6 листопада 2012 року N 5475-VI зі змінами, суд зазначає наступне.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України „Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, Конституційний Суд України виходив з того, що визнання неконституційним Закону № 2222 у зв'язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Аналогічну техніку з відновлення попередньої редакції нормативно-правового акта застосував Конституційний Суд України у Рішенні від 7 липня 2009 року № 17-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо повноважень Конституційного Суду України, особливостей провадження у справах за конституційними зверненнями та недопущення зловживань правом на конституційне подання", частин першої, другої статті 6, частин третьої, четвертої статті 44, пункту 3 частини першої, частини другої статті 45, частини другої статті 71, частини третьої статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини шостої статті 52 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" (справа про конституційно встановлену процедуру набрання чинності законом), у результаті чого відновив свою дію у попередній редакції Закон України "Про Конституційний Суд України".

Виходячи з аналізу практики Конституційного Суду України суд приходить до висновку, що з прийняттям Рішення Конституційним Судом втратив чинність Закон України "Про всеукраїнський референдум" з дати оприлюднення якого визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про всеукраїнський та місцеві референдуми".

Відповідно, суд приймає до уваги позицію позивача щодо відновлення дії Закону України від 03.07.1991 № 1286-XII "Про всеукраїнський та місцеві референдуми", частиною другою статті 6 якого встановлено, що виключно місцевими референдумами у відповідних адміністративно-територіальних одиницях вирішуються питання про найменування або перейменування сільрад, селищ, міст, районів, областей; питання про об'єднання в одну однойменних адміністративно-територіальних одиниць, які мають спільний адміністративний центр; питання про зміну базового рівня місцевого самоврядування у сільських районах; питання про реорганізацію або ліквідацію комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами.

При цьому, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Разом з тим, у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням "застарілих" норм з одного й того ж питання. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що Центральною виборчою комісією прийнято постанову № 156 від 12 жовтня 2018 року «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 23 грудня 2018» у відповідності до положень законів України "Про місцеві вибори" та "Про добровільне об'єднання територіальних громад", прийнятих у 2015 року, відповідно положення Закону України "Про всеукраїнський та місцеві референдуми" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також суд вбачає за необхідне зазначити, що всі доводи позивача розглянуті та досліджені судом, хоча й не всі відповіді суду на аргументи викладені у рішенні суду з огляду на практику Європейського суду з прав людини з приводу надання оцінки всім доказам у даній справі.

Так, у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04), рішення від 10 лютого 2010 року (набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року), п. 58 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Центральної виборчої комісії (01196, м. Київ, площа Лесі Українки, 1, ) про визнання протиправною та скасування постанови № 156 від 12.10.2018 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева