Справа № 440/137/19
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. ПолтаваСправа №440/137/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Клочка К.І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Скорика С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Матірної Н.В.,

перекладача - Вірченка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2019 року Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 №429-18 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладешу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву подану законним представником ОСОБА_8 в інтересах громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог представник ОСОБА_6 зазначав, що позивач покинув країну свого походження через небезпеку, яка йому загрожує внаслідок постійних конфліктів, які відбуваються у його рідному селі між членами ворогуючих політичних партій та віруючих різних релігій (мусульман та християн), через переслідування, яких позивач може зазнати у зв'язку з переконаннями його родини. Представник позивача стверджував, що під час співбесід, які проводилися з ОСОБА_1, йому було забезпечено перекладача на англійську мову, якою позивач володіє вкрай погано, а тому не завжди правильно розумів переклад питань, які йому ставилися представником УДМС, а оскільки перекладач, який був залучений, не є професійним перекладачем, позивач не може бути впевненим і у тому, чи вірно перекладались надані ним відповіді на українську мову. Також, представник позивача наполягав на тому, що перевірка інформації, яку заявник надав під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводилася вкрай поверхнево та необ'єктивно, ситуація у країні походження ОСОБА_1 належним чином не вивчалась. На думку представника позивача ОСОБА_6, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач взагалі не звернув увагу на викладені заявником факти щодо обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідування, а також інформацію, яка стосується країни його походження. Одним із прикладів побоювання за своє життя представник позивача наводить спосіб залишення ОСОБА_1 країни походження - втеча з Бангладешу нелегальним шляхом поза межами встановленого паспортного контролю.

У відзиві на позов від 11.02.2019 відповідач зазначав, що під час співбесід ОСОБА_1 повідомив, що не бажає жити у країні походження через відсутність турботи про нього його батьків і неможливість знайти захист. Він також зазначив, що в Бангладеш: "люди не можуть нормально жити через відсутність роботи та зубожіння". При розгляді побоювань, які позивач висловлював, крім врахування фактів, викладених ним, його віку, зрілості та вразливості, оцінювалась економічна та соціальна ситуація в країні походження. Під час співбесіди заявник не зміг розповісти, в чому саме полягала відсутність турботи про нього його батьків. Він мав змогу навчатися в школі з 2009 по 2018 роки. Батьки не змушували його працювати, враховуючи складні економічні умови, як в його родині, так і взагалі в країні. Він мав місце для проживання, мав їжу. Батько заявника мав змогу працювати, маючи свій власний магазин, забезпечувати родину. В результаті процедурних заходів УДМС встановлено, що родина, в якій проживав позивач, не відноситься до певної соціальної групи, як родина без місця проживання або без засобів для існування. Так само як і позивач не може бути віднесений до групи, яка може мати підстави для отримання статусу біженця в зв'язку з переслідуванням за ознакою належності до певної соціальної групи через загальний соціальний досвід, такий як насильство, занедбаність, бідність, відсутність громадянства, вербування в збройні сили або захворювання на СНІД. Також позивач не був членом жодної військової, громадської чи політичної організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою не зазнав. Мав змогу отримувати освіту, вільно переміщатися. Тобто можливості заявника користуватися основоположними правами людини в Бангладеш ніхто не обмежував. Випадків дискримінації, яка прирівнюється до переслідування, ним наведено не було.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 до участі у справі залучено перекладача з англійської на українську мову.

У судовому засіданні 28.02.2019 представником відповідача залучено до матеріалів справи копію Висновку за результатами обстеження для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту від 19.02.2019 відносно ОСОБА_1, зі змісту якого вбачається, що комісією встановлено, що фізіологічна оцінка віку ОСОБА_1 - 20 років (з урахуванням можливої помилки в 1 рік).

У зв'язку із отриманням результатів обстеження, якими встановлено факт повноліття позивача, ОСОБА_6 головний спеціаліст-юрист служби у справах дітей виконкому Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як законний представник, припинив участь у даній справі.

Судове засідання 28.02.2019 було відкладено у зв'язку з відсутністю перекладача.

Представник позивача ОСОБА_7 у судове засідання 19.03.2019 не з'явилася, надала суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у відпустці у період з 11.03.2019 по 22.03.2019.

Вирішуючи подане клопотання суд враховує, що дата судового засідання 19.03.2019 була узгоджена безпосередньо у судовому засіданні 28.02.2019 з представником позивача ОСОБА_7 з урахуванням можливості прибуття цього дня перекладача та адвоката ОСОБА_7 При цьому, представник позивача під час узгодження дати проведення наступного судового засідання 19.03.2019 не зазначала про заплановану у цей період відпустку. Крім того, доказів дійсного перебування у відпустці в обґрунтування поданого клопотання (наказ центру БВПД) представником до клопотання не додано.

Пунктом 3 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник.

З огляду на викладене, суд визнав неявку представника позивача у судове засідання неповажною та відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позовній заяві підтримав, визнав за можливе проведення розгляду справи за даної явки.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш 28.08.2018 звернувся до УДМС із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На момент розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1, як дитина, розлучена із сім'єю, тимчасово влаштований в дитячий спеціалізований заклад м. Полтава.

На підставі статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", враховуючи висновок УДМС, Державною міграційною службою України 22.12.2018 прийнято рішення №429-18 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно пункту 4 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини першої статті 7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Доводи позивача про те, що під час співбесід, які проводилися з ОСОБА_1, йому було забезпечено перекладача на англійську мову, якою позивач володіє вкрай погано, а тому не завжди правильно розумів переклад питань, які йому ставилися представником УДМС суд вважає необґрунтованими, оскільки зі своїми представниками ОСОБА_1 спілкувався саме англійською мовою, ними була узгоджена правова позиція сторони позивача, з'ясовані обставини, що зумовили звернення ОСОБА_1 із заявою до УДМС та з позовом до суду.

Крім того, у судовому засіданні 12.02.2019 під час з'ясування думки представників сторін щодо залучення перекладача, представник позивача ОСОБА_6 повідомив суду, що спілкується з ОСОБА_1 англійською мовою, яку останній добре розуміє.

Разом з тим, з урахуванням тверджень позивача про те, що під час співбесід, які проводилися з ОСОБА_1, йому було забезпечено перекладача на англійську мову, якою позивач володіє вкрай погано, а тому не завжди правильно розумів переклад питань, які йому ставилися представником УДМС, а перекладач, який був залучений, не є професійним перекладачем, позивач не може бути впевненим і у тому, чи вірно перекладались надані ним відповіді на українську мову, суд вирішив у судовому засіданні повторно поставити позивачу питання, які ставилися відповідачем під час проведення співбесіди.

Надаючи відповіді на питання суду (аналогічні питанням, які ставилися відповідачем під час проведення співбесіди), позивач пояснив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш, Місце народження Позивача с. Пакіала, район Сілхет, Народна Республіка Бангладеш; національність - бангладешець; мова - бенгальська, англійською - спілкується; віросповідання - мусульманин; неодружений.

У судовому засіданні 28.02.2019 представником відповідача залучено до матеріалів справи копію Висновку за результатами обстеження для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту від 19.02.2019 відносно ОСОБА_1, зі змісту якого вбачається, що комісією встановлено, що фізіологічна оцінка віку ОСОБА_1 - 20 років (з урахуванням можливої помилки в 1 рік).

Ані паспорта, ані іншого документа, підтверджуючого особу позивача, суду надано не було. Зі слів позивача, паспорт було відібрано особами, які допомогали перетнути кордон з Україною.

ОСОБА_1 народився та постійно проживав в країні походження - Народна Республіка Бангладеш. Походить з мусульманської родини.

З його тверджень навчався в школі м. Сілхет. Але, ані копії диплому, ані документів, підтверджуючих його навчання в Бангладеш, позивач не надав.

В Україну потрапив нелегально з Росії в складі групи осіб, вихідців із Бангладеш. Був виявлений 27.07.2018 в ході проведення цільових заходів під назвою "Мігрант", про що було складено акт про виявлення розлученої із сім'єю дитини, яка не є громадянином України.

Позивач повідомив суду, що він виїхав з країни свого походження - Бангладеш через відсутність турботи про нього його батьків, які зловживали алкоголем. Він не зміг знайти захисту в своїй країні, тому що: "люди не можуть нормально жити через відсутність роботи та зубожіння". Крім того, позивач вказує, що його батьки не хочуть, щоб він жив в Бангладеш і "вони навчили нас, як приїхати сюди" (до України).

Позивач не зміг розповісти, в чому саме полягала відсутність турботи про нього його батьків. Він мав змогу навчатися в школі з 2009 по 2018 роки. Батьки не змушували його працювати, враховуючи складні економічні умови, як в його родині, так і взагалі в країні. Він мав місце для проживання, мав їжу. Батько позивача мав змогу працювати, маючи свій власний магазин, забезпечувати родину.

Також позивач повідомив, що його рідних, які проживають на території Бангладеш ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з особової справи та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, ОСОБА_1 вибув з Бангладеш до м. Москва (Росія) на підставі національного паспорту та візи, тобто позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності, а тому твердження позивача щодо існування небезпеки є безпідставними та ґрунтуються лише на його особистих припущеннях.

Згідно статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_1 до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач перебував на території Російської Федерації.

Як вбачається з пояснень позивача, під час знаходження в Російській Федерації він не хотів звертатися за міжнародним захистом, що суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод.

Крім того, вказані обставини не заперечують позивачем, а саме позивач вказав, що бажає саме легалізуватися, бажає щоб йому було добре жити та не знає інших варіантів як легально залишитися в Україні.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2018 №825/608/17 (номер в ЄДРСР 72293859).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу. Інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про факт переслідування на території Бангладеш з будь-яких мотивів позивачем не наведено.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Бангладеш жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, суд не приймає доводи представника позивача та позивача, що під час проведення співбесіди міграційним органом позивача не забезпечено належним перекладачем, оскільки як вбачається з протоколу співбесіди позивач повідомив, що чудово розуміє перекладача та в змозі надавати відповіді у повному обсязі, а в матеріалах справи наявна розписка перекладача, який здійснював переклад під час проведення співбесіди. Також, кожна сторінка протоколу співбесіди завірена підписами адвоката, педагога-психолога та законного представника ОСОБА_6, що підтверджує достовірність інформації, зазначеної у протоколі під час проведення співбесіди.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 22.12.2018 №429-прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підстав вищевикладеного, керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (вул. Пушкіна, 63, м. Полтава, 36039, ) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у разі проголошення скороченого рішення.

Повне рішення складено 25 березня 2019 року.

Суддя К.І. Клочко