Справа № 420/562/19
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/562/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Куща М.О.,

представника позивача: Неделка В.М.,

представника відповідача: Пояркової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.10.2018 року № , -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Аріадна.» до Головного управління ДФС в Одеській області , у якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 11.10.2018 року № на суму 25656,80 грн. про застосування штрафу, що дорівнює розміру 10% за затримку сплати грошового зобов'язання на 4 дні в сумі 256568,00 грн.

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 11.10.2018 року № про застосування штрафу в сумі 610,24 грн., що дорівнює розміру 10% за затримку сплати грошового зобов'язання на 4 дні в сумі 6102,40 грн.

01.02.2019 року за вх..№3811/19 від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач вважає безпідставним та не погоджується із податковим повідомленням-рішенням Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 11.10.2018 року № . Таким чином, згідно остаточної редакції позовних вимог у даній справі позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 11.10.2018 року № на суму 25656,80 грн. про застосування штрафу, що дорівнює розміру 10% за затримку сплати грошового зобов'язання на 4 дні в сумі 256568,00 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.02.2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження.

22.02.2019 року за вх..№6584/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

26.02.2019 року за вх..№7065/19 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 04.03.2019 року представник відповідача заявила клопотання про ознайомлення із матеріалами справи для підготовки заперечень на відповідь на відзив, у зв'язку із чим просила відкласти розгляд справи на іншу справу. Усною ухвалою суду від 04.03.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання представника відповідача було задоволено, а розгляд справи відкладено.

12.03.2019 року за вх..№8905/19 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 20.03.2019 року представник позивача заявив клопотання про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів у справі. Усною ухвалою суду від 20.03.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було оголошено перерву у судовому засіданні, а розгляд справи призначено на 25.03.2019 року.

В обґрунтування позову представником позивача у позовній заяві, відповіді на відзив та під час надання усних пояснень у судових засіданнях зазначалось, що 19.09.2018 року відповідачем було проведено камеральну перевірку, за результатом якої складено Акт та встановлено порушення строку сплати грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. За фактом виявлення даного порушення відповідачем складено оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.10.2018 року № .Позивач вважає дане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що прийнято в порушення норм чинного законодавства, а саме Конституції України та Податкового кодексу України. На думку представника позивача, контролюючим органом без обґрунтованих підстав застосовано до товариства норми податкового законодавства у спосіб, що звужує права платника податку. Згідно позиції позивача, положеннями Податкового кодексу України встановлені умови перенесення кінцевого терміну сплати податкового зобов'язання, які протиправно не були враховані контролюючим органом, що призвело до прийняття незаконного податкового повідомлення-рішення, яке і підлягає скасуванню.

22.02.2019 року за вх..№6584/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а 12.03.2019 року за вх..№8905/19 надійшло заперечення на відповідь на відзив. Згідно зазначених заяв по суті представник відповідача проти позову заперечує, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування висловленої позиції представник відповідача зазначає, що норми чинного на момент досліджуваних правовідносин податкового законодавства чітко встановлюють строк сплати узгодженого грошового зобов'язання та не передбачать будь-яких продовжень цих термінів. За таких обставин, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." до Головного управління ДФС в Одеській області Одеському окружному адміністративному суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 03.05.2017 року позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Аріадна." сплачено податок на нерухоме майно за І квартал 2017 року за об'єкти нежитлової нерухомості (код призначення платежу *;101;24526422) (а.с. 60).

19.09.2018 року службовою особою відповідача було проведено камеральну перевірку податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за результатом якої складено Акт №27268/15-32-12-04/24526422 від 19.09.2018 року (далі - Акт) (а.с. 12-13), яким встановлено порушення платником податків термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, протягом строків, визначених п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України, ч. б) пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 розділу ХІІ Податкового кодексу України (а.с. 13).

У Акті визначено, що загальна сума задекларованого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, складає 256568,00 грн., а прострочення погашення суми податкового зобов'язання складає 4 дні.

За фактом встановленого порушення відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.10.2018 року № на суму 25656,80 грн. про застосування штрафу, що дорівнює розміру 10% за затримку сплати грошового зобов'язання на 4 дні в сумі 256568,00 грн. (а.с. 8).

Після винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивачем було подано скаргу до Державної фіскальної служби України (а.с. 17-19), однак 28.12.2018 року за №42286/6/99-99-11-06-01-25 Державною фіскальною службою України було прийнято Рішення про результати розгляду скарги, яким оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга позивача залишена без задоволення.

Таким чином, для захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Спірні правовідносини, що виникли, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України) та низкою міжнародних нормативно-правових актів.

Так, згідно ч.2 ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 ПК України встановлені основні засади податкового законодавства України, серед яких, зокрема пунктом 4.1.4, встановлено, що в податкових відносинах діє презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Пунктами 16.1.3, 16.1.4. ст.. 16 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний, зокрема, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до ст..265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно ст..266 ПК України Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта/об'єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Згідно положень пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов'язання за звітний рік з податку сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

Як вбачається із матеріалів справи, фактично оплата авансового внеску за І квартал 2017 року відбулась 03.05.2017 року (а.с. 60). Представник позивача зазначає, що відповідна сплата не могла бути проведена у строк, визначений пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України, оскільки 30 квітня 2017 року припадало на вихідний день, а 1 та 2 травня 2017 року були святковими днями. Таким чином, враховуючи неможливість проведення оплати 30 квітня, оплата була проведена у перший робочий день після вихідних та святкових днів, а саме 03.05.2017 року.

Згідно ст..73 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України ) 1 травня - День праці встановлено святковим днем.

Згідно ч.4 ст.67 КЗпП України з метою створення сприятливих умов для використання святкових та неробочих днів (стаття 73), а також раціонального використання робочого часу Кабінет Міністрів України не пізніше ніж за три місяці до таких днів може рекомендувати керівникам підприємств, установ та організацій перенести вихідні та робочі дні у порядку і на умовах, установлених законодавством, для працівників, яким встановлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Кабінет Міністрів України своїм розпорядженням від 16.11.2016 № 850-р рекомендував графік перенесення робочих днів у 2017 році з урахуванням встановлених законом святкових і неробочих днів в Україні, яким, серед іншого, встановлено, що 1 і 2 травня - День міжнародної солідарності трудящих (понеділок, вівторок).

Представник відповідача, в свою чергу, зазначила, що чинним на момент досліджуваних правовідносин податковим законодавством не встановлювалось будь-яких перенесень строків оплати грошового зобов'язання, а тому позивач мав би сплатити авансовий внесок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за І квартал 2017 року 29 квітня 2017 року.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Чинним на момент досліджуваних правовідносин податковим законодавством дійсно не встановлено будь-яких норм щодо перенесення граничного терміну сплати грошового зобов'язання платника податку. Перенесення останнього дня вчинення правочину у податкових відносинах визначено для подання податкової декларації (п.49.20 ст.49 ПК України), а також для подання скарги в порядку адміністративного оскарження рішень контролюючого органу (п.56.13 ст.56 ПК України), однак жодні положення стосовно перенесення останнього дня сплати податку відсутні.

Разом з тим, пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України вказує на те, що платник податку має сплатити грошове зобов'язання до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, тобто до 30 квітня 2017 року. Позиція контролюючого органу стосовно того, що оплата мала б бути проведена 29 квітня 2017 року, є безпідставним звуженням прав платника податку.

На підтвердження власної правової позиції представник відповідача послався на Постанову Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №813/2487/17, де суд вказав, що «Граничний термін сплати узгодженого податкового зобов'язання за І квартал 2017 року у сумі 36995,61 грн. для позивача був 29 квітня 2017 року».

Стосовно цього суд зазначає наступне.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, на яку посилається представник відповідача, предметом спору була несвоєчасна оплата грошового зобов'язання, пов'язана із належним заповненням платіжних документів. Верховним судом взагалі не було надано правової оцінки стосовно граничних термінів сплати грошового зобов'язання, яке б було пов'язане із перенесенням останнього дня такої сплати у разі припадання цього дня на вихідний чи святковий день.

Разом з тим, Верховний Суд у Постанові від 18.05.2018 року у справі №812/1312/17 вказав, що «Спірним питанням цієї справи є відсутність норми у податковому законодавстві, яка б визначала перенесення строку у випадку, коли граничний строк сплати податків припадає на вихідний (святковий) день. Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій про застосування до спірних правовідносин Європейської конвенції про обчислення строків (ETS № 76) від 16 травня 1972 року.

За положеннями статті 1 Конвенції, вона застосовується до обчислення строків у цивільних, комерційних і адміністративних справах, включаючи процедуру стосовно таких справ, якщо такі строки встановлені законом або судовим чи адміністративним органом; органом арбітражу, якщо такий орган не встановив порядку обчислення строків; або сторонами, якщо порядок обчислення строків не був безпосередньо чи опосередковано узгоджений між сторонами і не визначається існуючою практикою відносин між сторонами.

Відтак, в даному випадку законодавством не визначено перенесення граничного строку сплати податкового зобов'язання у разі, якщо останній день сплати припадає на вихідний (святковий) день, що цілком узгоджується з положеннями частини першої статті 1 Конвенції.

Суд не погоджується з доводами заявника касаційної скарги, що обчислення строків за Конвенцією стосується лише сфери судочинства (процесу) та не розповсюджується на податкові правовідносини, з огляду на положення цієї ж норми, яка перш за все визначає обчислення строків зокрема у адміністративних справах, що на думку Суду стосується спірних правовідносин, які розглядаються судом, та крім цього розповсюджується і на процедуру стосовно таких справ, тобто на адміністративне судочинство, обчислення процесуальних строків.

Відповідно до статті 5 Конвенції, при обчисленні строку суботи, неділі та офіційні свята враховуються. Однак, якщо dies ad quem (означає день, у який цей строк спливає, стаття 2) строку, до спливу якого має бути здійснена та чи інша дія, припадає на суботу, неділю, офіційне свято чи день, який вважається офіційним святом, встановлений строк подовжується на перший робочий день, який настає після них.

Пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Враховуючи вищевикладене Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про перенесення граничного строку сплати податкового зобов'язання, якщо останній день сплати припадає на вихідний день, що обумовлює протиправність податкового повідомлення-рішення в частині штрафу на суму 33626,10 грн.»

Згідно ч.2 ст.3 КАС України якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Аналізуючи висновок Верховного Суду у зазначеній справі, а також положення Європейської конвенції про обчислення строків (ETS № 76) від 16 травня 1972 року, суд дійшов висновку про те, що у даних спірних правовідносинах виникла ситуація, при якій Податковий кодекс України прямо не регулює відносини стосовно перенесення останнього дня сплати грошового зобов'язання у разі припадання цього дня на вихідний чи святковий день, контролюючий орган безпідставно та протиправно звузив права платника податку щодо строків сплати податку на нерухоме майно. На думку суду, будь-які об'єктивні обставини, які унеможливлюють сплату податку у встановлений законодавством термін, не можуть трактуватись як такі, що вчинені з вини платника податку. Беручи до уваги те, що у відповідності до встановленої практики обчислення строків та положень міжнародного законодавства позивачем було сплачено встановлену суму податку у перший день, що настає за вихідними та святковими днями, суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 11.10.2018 року № є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно п. 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» визначено, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податного управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасовувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами для призначення податкових штрафів (санкцій), має саме податкове управління.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи надані сторонами по справі доводи на підтвердження власної правової позиції, суд дійшов висновку, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." підлягає задоволенню повністю.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня 00 коп.) (а.с. 25).

Відтак, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." () судові витрати у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна грн. 00 коп.).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." (місцезнаходження: 65101, м. Одеса, вул. Космонавта Комарова, 12; ) до Головного управління ДФС в Одеській області (місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.10.2018 року № - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 11.10.2018 року № .

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аріадна." () судові витрати у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 26.03.2019 року

Суддя О.М. Тарасишина

.