Справа № 426/805/16-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року справа №426/805/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 05 жовтня 2018 року про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 426/805/16-а (головуючий суддя І інстанції Скрипник С.М.), складене у повному обсязі 05 жовтня 2018 року у м. Сватове Луганської області, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська, заінтересована особа - ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова про зобовязання вчинити дії щодо перерахунку та виплати недоплаченого щомісячного довічного утримання судді у відставці, -

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2018 року до Сватівського районного суду Луганської області надійшла заява ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 426/805/16-а за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська про зобовязання вчинити дії щодо перерахунку та виплати недоплаченого щомісячного довічного утримання судді у відставці, боржника - з ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська на його правонаступника ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (а.с. 69-72).

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 05 жовтня 2018 року відмовлено у задоволені клопотання про заміну сторони виконавчого провадження (а.с. 99-100).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 05 жовтня 2018 року про відмову у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що зміна сторони виконавчого провадження правомірна у звязку з зміною місця проживання стягувача.

Зазначив, що відмова у задоволені спірної заяви призведе до порушення прав позивача в частині невиконання рішення суду щодо перерахунку довічного грошового утримання судді.

Вважає, що ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова є правонаступником виплати недоплаченого щомісячного довічного утримання судді у відставці, боржника - з ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська (а.с. 111-117).

Сторони в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, надіслали письмові клопотання про розгляд справу в їх відсутність.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Ленінським районним судом м. Луганська 06 лютого 2013 року видано виконавчий лист № 2а-789/12 від 20 грудня 2012 року про зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, виходячи з розміру заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, з 01 червня 2012 року, з урахуванням фактично виплачених сум (а.с. 77).

Ленінським районним судом м. Луганська 20 травня 2013 року видано виконавчий лист № 2а-789/12 від 12 квітня 2013 року про зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська здійснити перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_2 з 01 червня 2012 року згідно з вимогами ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на підставі довідок Апеляційного суду Луганської області згідно яких заробітна плата працюючого судді на відповідній посаді у січні-березні 2012 року становила 15 107,20 грн., квітні-червні 2012 року 15 403,20 грн., липні-вересні 2012 року 15 516,80 грн., жовтні 2012 року 15 470,80 грн., з урахуванням п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 3668 від 08 липня 2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (а.с. 76).

09 серпня 2018 року Сватівським районним судом видано виконавчий лист по справі № 426/805/16-а від 09 грудня 2013 року про зобовязання ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська перерахувати ОСОБА_2 щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з розрахунку 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді та виплатити без обмеження максимального розміру, з проведенням індексації, починаючи з 19 червня 2010 року (а.с. 78).

У звязку зі зміною місця проживання, ОСОБА_2 з 01.08.2014 року знаходиться на обліку як внутрішньо переміщена особа в ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова.

У звязку з зміною місця проживання та для належного виконання судових рішень, по яким видані вищевказані виконавчі листи представник позивача звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, правовою підставою зазначає ст.. 379 КАС України..

Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 05 жовтня 2018 року відмовлено у задоволені клопотання про заміну сторони виконавчого провадження у звязку з відсутністю правових підстав для її здійснення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За визначенням ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Абзацом першим частини пятої статті 15 Закону № 1404 встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов'язковими тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Під правонаступництвом у виконавчому провадженні необхідно розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов'язків до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні. Правонаступництво можливо на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення.

Відповідно до ч.4 ст.379 КАС України заміна сторони виконавчого провадження застосовується також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Відтак, заміна сторін в площені виконання рішення суду може проводитись на стадії виконання рішення суду до та під час примусового виконання.

Процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав і обовязків сторони у справі до іншої особи у звязку з вибуттям особи зі складу спірного матеріального правовідношення.

Загальною ознакою способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід прав та обовязків від однієї особи до іншої.

Статтею 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначено, що юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державних органів, прийнятим у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що процедура ліквідації передбачає значний обсяг певних дій, і, відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 07 листопада 2014 року № 595 зобов'язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 12 травня 2015 року № 9-1 передано частину повноважень управлінь, що знаходяться на території, яка не підконтрольна українській владі, управлінням, що знаходяться на території підконтрольній українській владі, зокрема прийняття звітності, передбаченої законодавством, надання довідок, встановлених законодавством, формування звітності та виконання завдань, передбачених пп. 2-4,6,9-12,16, 9 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486. Проте повноваження щодо призначення (здійснення перерахунку) та виплати пенсій передбачені пп. 7 п. 4 зазначеного Положення, отже, їх не здійснюють вказані у Додатку до постанови № 9-1 управління Пенсійного фонду України, що знаходяться на території підконтрольній українській владі.

Слід зазначити, що вказана постанова № 9-1 не передбачає правонаступництва управління, а лише виконання деяких повноважень, до яких не входить виплата пенсій.

Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська не перебуває в процесі припинення або ліквідації, зареєстроване за адресою: 92800, Луганська обл., Біловодський район, смт. Біловодськ, вул. Філоненка, буд. 11, тобто на території яка є підконтрольною територією України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність підстав публічного правонаступництва у межах спірних правовідносин доводить неможливість його здійснення. Під публічним правонаступництвом слід розуміти повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного субєкта владних повноважень (субєкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного субєкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції; це вступ у чинні адміністративно правові відносини нового субєкта владних повноважень (субєкта публічної адміністрації) на місце субєкта, що або припинив своє існування або повністю чи частково позбувся адміністративної компетенції.

Відтак, підстав правонаступництва в розумінні ч. 2 ст. 104 ЦК України позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Заявником не надано жодного доказу правонаступництва, не надано суду доказів переходу від одного суб'єкта до іншого функцій (інших видів адміністративної діяльності), повноважень, завдань.

З заяви про заміну сторони виконавчого провадження вбачається, що заявник просить замінити боржника ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська, на ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (де на даний час він знаходиться на обліку як внутрішньо переміщена особа) виключно з підстав тимчасової зміни місця проживання.

Однак, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова не є правонаступником зобовязань ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська там в своїх письмових запереченнях посилається на відсутність підстав щодо правонаступництва.

Відповідно до частини першої статті 379 КАС України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Перебування на обліку в іншому управлінні не є підставою для визнання цього управління правонаступником боргових зобовязань ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська, відтак посилання апелянта на переїзд його до м. Харкова, як на підставу заміни сторони виконавчого провадження, - є необґрунтованим.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно усталеного прецедентного права Європейського суду з прав людини «право на суд» було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

В рішенні Верховного Суду України від 16 вересня 2015 у справі № 21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26 вересня 2014 року).

Отже, право позивача на отримання пенсії за віком є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державною зобов'язань.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 КАС встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановлені раніше порядок і спосіб. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Підставою для застосування правил вказаної статті Кодексу є обставини, що перешкоджають належними чином виконати судове рішення в адміністративній справі ускладнюють його виконання або роблять це неможливим.

Зі змісту наведеної норми встановлено, що суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів, може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, не змінюючи при цьому його змісту.

В даному випадку заявник, надаючи заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, фактично просить суд змінити зміст резолютивної частини у рішенні по справі та замінити відповідача по справі, оскільки права позивача були захищені шляхом зобовязання саме ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська зробити певні дії щодо перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі вимоги не були розглянуті судом першої інстанції, а зміна сторони у виконавчому провадженні у вказаний у своїй заяві позивачем спосіб тягне за собою зміну постанови по суті, вихід за межі позовних вимог та вирішення питання, яке не було предметом розгляду у цій справі.

При цьому, суд не бере до уваги посилання заявника та апелянта на неможливість виконання рішення суду, оскільки постанова, на підставі якої видано виконавчі листи набрала законної сили та є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, відповідно до положень КАС України.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені норми процесуального закону, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Згідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

При цьому колегія суддів враховує правову позицію, сформовану Європейським судом з прав людини у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), відповідно до якої принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та спірні ухвали з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 311, 316, 325, 328, 329, 379 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Сватівського районного суду Луганської області від 05 жовтня 2018 року про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 426/805/16-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 березня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

ОСОБА_4

ОСОБА_5