Справа № 2040/7452/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 р.Справа № 2040/7452/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 07.11.18 року по справі № 2040/7452/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. № 248-18;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1.

В обґрунтування вимог позову посилався на те, що оскаржуване рішення відповідача по справі від 17.08.2018р. № 248-18 є протиправним та таким, що порушує права та інтереси позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії -відмовлено.

Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив: скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 р. по справі №2040/7452/18; скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. № 248-18; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1.

В обґрунтування вимог посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим і підлягає скасуванню. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з'ясування судом обставин, а саме: судом встановлено, що позивач не звертався за захистом в країні транзитного перебування (Єгипет), яка є безпечною країною для проживання. Крім того, ані третя особа з відповідачем, ані суд першої інстанції не проводили оцінку Єгипту на відповідність критеріям безпечної країни, які визначені у п.22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, суд дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з'ясування судом обставин щодо висновку, що факти повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п.1 п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичні цілісності чи свободі в Ємені, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Посилається, що суд першої інстанції, у порушення ч.2 ст. 2 КАС України належним чином не перевірив, чи було рішення відповідача прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано й добросовісно. Крім того, зазначає, що під час співбесіди з ним 19.03.2018 р. в ГУ ДМС України в Харківській області в якості перекладача третьою особою був залучений громадянин Сирії - ОСОБА_2, який є шукачем притулку в Україні. Вказана особа володіє курдською, арабською, англійською мовами, трохи говорить українською та не володіє російською мовою, однак протокол вказаної співбесіди складено російською мовою та підписано особою, яка здійснювала переклад, попри те, що вона не розуміла змісту написаного, що свідчить про грубе порушення права позивача на користування послугами позивача під час співбесід у ГУ ДМС України в Харківській області. Посилається, що третя особа не провадила перевірку фактів, повідомлених ним, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію, про те, що він може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди від терористичних угрупувань хуситів чи внаслідок поширеного насильства та систематичного порушення прав людини. Вказує, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.1, 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України є підставами для скасування судового рішення.

Від Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального застосовано правильно, а обставини спірних правовідносин з'ясовано повно та всебічно, відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 р. по справі №2040/7452/18 - залишити без змін.

Позивач, відповідно до ч.11 ст.126 КАС України вважається таким, що належним чином повідомлений про апеляційний розгляд його скарги, поштове відправлення (конверт разом судовою повісткою), направлений на його адресу вказану в позовній заяві та апеляційній скарзі, було повернуто, з незалежних від суду причин.

Відповідач та третя особа про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси зазначені в апеляційній скарзі та позовній заяві про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 - громадянин Ємену, звернувся 12.03.2018 року до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.09.2018 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 57 від 03.09.2018 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №248-18.

Згідно рішення Державної міграційної служби України № 248-18 від 17.08.2018 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Харківській області.

Згідно висновку ГУ ДМС України в Харківській області, який став підставою для прийняття рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначено, що заявнику при поверненні до країни громадянської належності, не існує об'єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Позивач, вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. № 248-18 таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності обґрунтованих підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закону України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Пунктом 4 статті 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 19.09.2018 р. по справі №815/2736/17.

Згідно із ч. 5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 року ст.15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України №3671.

Вищевказані висновки викладені Верховним судом у постанові від 05.04.2018 р. по справі №815/170/17.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням головного спеціаліста відділу з питань тимчасового проживання іноземців та ОБГ Головного управління ДМС України в Харківській області було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР № 196630 видану 21.12.2017 р. терміном дії до 05.09.2018 р., видану громадянину Ємену ОСОБА_1.

Так, колегія суддів зауважує, що підставою для прийняття вищевказаного рішення слугував лист-клопотання НТУ "ХПІ" №66-270/р-28 від 13.02.2018 р. щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні ТР № 196630 видану 21.12.2017 р. терміном дії до 05.09.2018 р., видану громадянину Ємену ОСОБА_1, який був відрахований згідно наказу № 231СТ від 05.02.2018 р.

З вищевказаним рішенням позивач ознайомився 02.03.2018 р., що підтверджується матеріалами даної справи.

Отже, позивач прибув в Україну для навчання у вищому навчальному закладі, однак його було відраховано та у подальшому скасовано посвідку на тимчасове проживання.

Колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише 12.03.2018 р., тобто після того, як позивач дізнався про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, що дає підстави стверджувати про намір позивача залишитись проживати в Україні.

Також, як вбачається з матеріалів даної справи, позивач перед прибуттям до України перебував в Арабській Республіці Єгипет у місті Каїр з 27.08.2017 р. до 29.11.2017 р., що підтверджується протоколом співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №2018 КН 0012 від 27.06.2018 року (а.с. 68-73), хоча дана обставина не була підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 17.08.2018р. № 248-18, однак вона додатково свідчить, що позивач, прибуваючи до України не мав жодного наміру щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно протоколу співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №2018 КН 0012 від 27.06.2018 р. позивач повідомив про обставини, що він та його родина не піддавалися будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів (а.с. 72).

Факти, які були повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI у зв'язку з недоведеністю позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Республіці Ємен, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з'ясування судом обставин, а саме судом встановлено, що позивач не звертався за захистом в країні транзитного перебування (Єгипет), яка є безпечною країною для проживання, крім того, ані третя особа з відповідачем, ані суд першої інстанції не проводили оцінку Єгипту на відповідність критеріям безпечної країни, які визначені у п.22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач, перебуваючи в Єгипті 3 місяці, близько півтора місяця з яких оформлював студентську візу до України.

Позивач не тікав від небезпеки з країни походження, а виїхав маючи дозвіл країни на виїзд.

Під час співбесіди з позивачем 19.03.2018 р. в Головному управлінні ДМС України в Харківській області останній зазначив, що в період з 27.08.2017 р. по 29.11.2017 р. перебував на території Арабській Республіці Єгипет, проте не звертався з приводу надання статусу біженця в Єгипті, оскільки мав на меті виїхати на навчання в Україну (а.с.59).

З приводу не проведення ані третьою особою з відповідачем, ані судом першої інстанції оцінки Єгипту на відповідність критеріям безпечної країни, які визначені у п.22 ч.1 ст. 1 Закону України №3671, слід також зауважити, що з матеріалів справи вбачається, що Єгипет є країною з певною суспільно - економічною нестабільною ситуацію, однак підпадає під критерії поняття безпечної країни, в якій позивач перебував до прибуття в Україну і міг звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, проте цього не зробив.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач та третя особа по справі не провадила перевірку фактів, повідомлених ним, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, а також те, що суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з'ясування судом обставин щодо висновку, що факти повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п.1 п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичні цілісності чи свободі в Ємені, може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди від терористичних угрупувань хуситів, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз матеріалів справи, зокрема матеріалів особової справи позивача, вказує на те, що причиною від'їзду останнього з країни належності - Республіки Ємен, та в подальшому з третьої безпечної країни - Арабській Республіці Єгипет було вирішення особистих проблем, а звернення до Головного управління ДМС України в Харківській області мотивоване не отриманням міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України.

Також, позивач не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник ані члени його родини не були причетними.

Позивач виїжджав з території країни свого походження на навчання до України, останній належним чином не обґрунтовує, як ситуація в країні його походження - Республіці Ємен, змінилася з моменту його виїзду відносно нього чи його сім'ї , щоб були підстави для прийняття рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стосовно посилання представника позивача на пояснення ОСОБА_1 згідно протоколу співбесіди з позивачем в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.06.2018 р., як на доказ обставин щодо отримання статусу біженця або особи , яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає, що в цих поясненнях позивач зазначає щодо побоювання переслідувань з боку терористичних угрупувань, зокрема хуситів, у зв'язку з діяльністю яких він не бажає повернутися на територію Ємену, однак згідно цих же пояснень вбачається, що жодних дій відносно нього під час його перебування на блокпосту хуситів останні не здійснили, оскільки вказане угрупування мало наказ не стріляти в людей без відповідного ордеру.

Щодо факту побиття позивача невідомими особами, про які останній зазначає у вищевказаному протоколі, колегія суддів зазначає, що з його пояснень не вбачається жодного зв'язку між вказаним побиттям з переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів або переслідувань з боку терористичних угрупувань, зокрема хуситів.

Крім того, як зазначено вище, обставини виїзду позивача не свідчать, що останній виїжджав у зв'язку з обставинами з якими Закон України №3671-VI пов'язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може слугувати само по собі підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Повідомлені позивачем побоювання повернення до країни його походження не дають підстав визначити заявника біженцем через відсутність відповідних ознак біженця, викладених у Законі України №3671-VI.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є хибними та необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги, що під час співбесіди з позивачем 19.03.2018 р. в Головному управлінні ДМС України в Харківській області в якості перекладача третьою особою був залучений громадянин Сирії - ОСОБА_2, який є шукачем притулку в Україні, який володів курдською, арабською, англійською мовами, трохи говорив українською та не володіє російською мовою, однак протокол вказаної співбесіди було складено російською мовою та підписано особою, яка здійснювала переклад, попри те, що вона не розуміла змісту написаного, що свідчить про грубе порушення права позивача на користування послугами позивача під час співбесід, колегія суддів вважає хибними та такими, що носять характер особистих припущень, оскільки як вбачається з протоколу співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №2018 КН 0012 від 19.03.2018 р. на питання провідного спеціаліста Головного управління щодо розмови українською мовою, а друкування протоколу на російській мові позивач відповів ствердно та погодився (а.с.56). При цьому, колегія суддів зазначає, що представником позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не зміг надати пояснення яким чином зазначені обставини вплинули на фактичне встановлення обставин та правильність відображення пояснень позивача під час співбесіди в Головному управлінні ДМС України в Харківській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості та правомірності рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. № 248-18, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині вимог.

Оскільки вимоги позивача про зобов'язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 є похідними від скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018р. № 248-18, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог і в цій частині позову.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач не надав належної оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв'язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

В зв'язку з вищевикладеним, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про їх необґрунтованість та відсутність підстав для їх задоволення.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, тому постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін .

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року по справі №2040/7452/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року