Справа № 819/76/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1420/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мартиць О.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Тернопіль о 12 год. 11 хв. 27 грудня 2018 року, повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року, у справі № 819/76/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 до ОСОБА_6 районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання відмови протиправною та зобов'язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18.01.2018 ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6 районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, просили :

- визнати протиправною відмову ОСОБА_6 районного сектору управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області у видачі ОСОБА_5 у зв'язку із досягненням 16 - річного віку паспорта громадянина України, у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII;

- зобов'язати ОСОБА_6 районний сектор управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області оформити та видати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням 16 - річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII, без передачі будь-яких даних про дитину і про батьків, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

Протокольною ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 до участі у справі в якості співвідповідача залучено Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року позов задоволено частково : визнано протиправною відмову ОСОБА_6 районного сектору управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області у видачі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII; зобов'язано ОСОБА_6 районний відділ управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області оформити та видати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ; в решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі відсутності в особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв'язку з неможливістю їх реалізації. Суд першої інстанції зазначив, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних. Суд першої інстанції вказав, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює порушення конституційних прав такої особи. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_6 районного відділу управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області не передавати будь-які дані про ОСОБА_5 та її батьків до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь - яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру на переконання суду першої інстанції є безпідставними, оскільки, при видачі позивачу паспорта у формі, визначеній Положенням №2503-ХІІ, не визначено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру, а тому в цій частині слід відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що подана позивачами заява 21.11.2017 розглянута в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», жодним законодавчим актом не передбачено порядку розгляду колективних заяв про видачу паспорта громадянина України. Скаржник вказує, що позивачі не звертались в установленому законодавством порядку для оформлення та отримання паспорта громадянина України, оскільки не подали передбачених Порядком №302 документів. Також звертає увагу, що для здійснення оформлення і видачі паспорта громадянина України необхідно пройти процедуру ідентифікації особи та підтвердження належності до громадянства України, що суд першої інстанції не врахував. Скаржник вказує, що станом на час розгляду справи оформлення паспорта громадянина України в іншій формі, ніж ID-картки з безконтактним електронним носієм, не має законних підстав. Зазначає, що субєкт владних повноважень не може діяти всупереч Конституції України та законам України, за умови відсутності механізму реалізації Положення про паспорт, що також залишено судом першої інстанції поза увагою.

В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, ОСОБА_6 районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є батьками неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

21.11.2017 ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з неповнолітньою ОСОБА_5 подали у ОСОБА_6 районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області заяву щодо оформлення паспорта громадянина України по досягненню 16 річного віку ОСОБА_5 у вигляді паспортної книжечки, вказавши, що як батьки не дають згоди на оформлення паспорта у формі пластикової картки типу ID 1, у разі відмови оформити бланк паспорта у вигляді паспортної книжечки просили надати конкретну відмову та повідомити про це письмово. До заяви додано : дві фотокартки, копію свідоцтва про народження (а.с.14).

ОСОБА_6 районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області від 05.12.2017 № 3828 за результатами розгляду поданої заяви повідомлено, що з 01.11.2016 прийом документів для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки припинено. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм. Вказано, що особи, які досягли 14-річного віку зобовязані оформити паспорт у формі пластикової картки типу ID 1 з безконтактним електронним носієм, дозвіл батьків (законних представників) на оформлення паспорта законодавчими актами не передбачено.

Вважаючи вказану відмову протиправною ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись в суд в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про громадянство України» документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі-Положення №2503), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з пунктами 2 та 3 якого паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 13 Положення №2503 встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

З 06.12.2012 набрав чинності Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 5492-VI) яким визначено правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Частиною 1 статті 4 Закону №5492-VI встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, який набрав чинності з 1 жовтня 2016 року, (далі - Закон № 1474-VIII) статтю 13 Закону № 5492-VI доповнено частиною 3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія».

Також Законом № 1474-VIII частину 2 статті 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобовязаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»

Кабінету Міністрів України пунктом 7 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1474-VIII доручено у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Згідно з пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 302) паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобовязаний отримати паспорт.

Підпунктом 1 пункту 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктами 14 та 32 Порядку №302 закріплено перелік інформації про особу, на імя якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.

Відповідно до пункту 23 Порядку №302 керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС визначає працівників, які здійснюють функції з прийняття документів, оформлення заяв-анкет та видачі паспорта, і працівників, які здійснюють функції з оформлення паспорта (розгляд заяви-анкети, ідентифікація особи та прийняття рішення)

Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов'язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов'язковим.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07.11.2018 (справа №820/3327/16).

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2017 позивачі разом з неповнолітньою ОСОБА_5 подали у ОСОБА_6 районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області заяву, яка має чітку структуровану форму та подана шляхом заповнення окремих позицій. До заяви додані дві фотокартки для оформлення бланку паспорта та копія свідоцтва про народження.

З аналізу змісту та форми заяви суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що подана позивачем заява не оформлена у відповідності вимог до звернення, яке подається та розглядається в порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян», та як зазначає позивач, така подавалась не в порядку Закону України «Про звернення громадян», а з метою надання адміністративних послуг.

В свою чергу, алгоритм дій органу, уповноваженого на розгляд заяв щодо оформлення та видачі паспорта, встановлено положеннями Закон № 5492-VI та Порядку № 302.

Так, відповідно до пункту 24 Порядку №302 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого субєкта під час приймання документів від заявника перевіряє повноту поданих заявником документів, зазначених у пунктах 35, 46 і 69 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

У разі виявлення факту подання не всіх необхідних документів або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган ДМС/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений субєкт інформує заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника відмова надається в письмовому вигляді.

Згідно з частиною 7 статті 16 Закон №5492-VI уповноважений субєкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4)дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником.

У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого субєкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа.

Вичерпний перелік підстав відмови територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС в оформленні або видачі паспорта закріплені також пунктом 100 Порядку № 302.

Згідно з пунктом 101 Порядку № 302 у рішенні про відмову в оформленні чи видачі паспорта, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого субєкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого субєкта для подальшого вручення заявнику.

З врахуванням вказаних законодавчих положень, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_6 районний сектор управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області належним способом не розглянув заяву від 21.11.2017, матеріали справи не містить результатів такого розгляду: підстави відмови в оформленні (видачі) паспорта, якщо такі наявні, повідомлення про оформлення або видачу паспорта за формою, вказаною у заяві.

Водночас, відповідно до пункту 3 Порядку №302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 р. припиняється; паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 1 листопада 2016 р., є чинним протягом строку, на який його було видано.

В свою чергу законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних данних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1474-VIII до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, якщо інше не передбачено цим Законом.

Положення про паспорт (на яке позивачі покликаються як на одну з правових підстав для задоволення позовних вимог) прийнято на виконання вимог статті 5 Закону України від 8 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (який втратив чинність згідно із Законом України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України»).

На підставі Положення про паспорт (у редакції Постанови Верховної Ради України від 2 вересня 1993 року №3423-ХІІ) Кабінет Міністрів України Постановою від 4 червня 1994 року № 353 (далі - Постанова №353) затвердив зразок бланка паспорта громадянина України. Вказану Постанову з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2013 року № 185 «Деякі питання виконання Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визнано такою, що втратила чинність.

Однак Постановою від 12 червня 2013 року №415 уряд зупинив дію Постанови від 13 березня 2013 року № 185, заодно відновивши дію Постанови №353, якою було затверджено зразок бланка паспорта громадянина України (зразка 1994 року).

При цьому, пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 415 доручено Міністерству внутрішніх справ разом з Міністерством фінансів у тримісячний строк подати на затвердження єдині зразки бланків документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та порядки, що регламентують видачу, обмін, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Водночас, беручи до уваги суб'єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову (зокрема щодо релігійних переконань заявників та відмови від обробки персональних даних, а також про те, що чинне законодавство (як-от Положення про паспорт) дозволяє отримати паспорт громадянина України у тому вигляді, як того просять позивачі), а також наведене правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам зразкової справи № 806/3265/17 (провадження № Пз/9901/2/18), у якій ОСОБА_7 Верховного Суду раніше висловила правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії.

Так, ОСОБА_7 Верховного Суду у вказаній справі 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) дійшла висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Водночас, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

У вказаному рішенні ОСОБА_7 Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З огляду на зазначене, зважаючи на мотиви ОСОБА_7 Верховного Суду, а також на спосіб захисту, який визначив цей суд, коли ухвалював постанову від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною відмови ОСОБА_6 районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області у видачі ОСОБА_5 у зв'язку із досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вірним, також, є висновок суду першої інстанції щодо способу захисту порушеного права, щодо зобов'язання ОСОБА_6 районний відділ управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області оформити та видати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503, з огляду на встановлену судом протиправну відмову відповідача у видачі ОСОБА_5 у зв'язку із досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності відмови позивачам в оформленні паспорта у формі книжечки, на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі №819/76/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9
Повне судове рішення складено 28.03.2019