Справа № 160/734/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

11 березня 2019 р. Справа № 160/734/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши у місті Дніпрі в письмовому провадженні заяву представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізької області, що полягали у проведенні 23.10.2018 року габаритно-вагового контролю автомобіля «КАМАЗ 54112», реєстраційний номер НОМЕР_1 та належить Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз";

- визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд, складений Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізької області від 23.10.2018 року.

Ухвалою суду від 08.02.2019р. відкрито провадження у справі №160/734/19 за даним адміністративним позовом та призначено розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.

05.03.2019р. представник відповідача подав до канцелярії суду клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотанння обґрунтовано тим, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача. В даному випадку, сам по собі розрахунок розміру плати за проїзд не є рішенням суб'єкта владних повноважень та не зумовлює виникнення будь-яких прав та обов'язків для позивача, у зв'язку з чим, не може бути предметом спору.

За своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

В даному випадку визначена у розрахунку плата за проїзд не може бути примусово стягнута на підставі вказаного розрахунку. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

В свою чергу, наявність підстав для стягнення з суб'єкта господарювання розрахованої плати за проїзд, обґрунтованість визначення суми такої плати, має вирішуватися судом за позовом до суб'єкта, яким заподіяно збитки про стягнення таких збитків, завданих внаслідок перевищення вагового та/або габаритного нормативного параметра.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, не може бути предметом спору в адміністративній справі, оскільки розрахунок розміру шкоди не є адміністративно-правовим актом, який спричиняє будь-які правові наслідки для суб'єкта господарювання, та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши клопотання представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі в цій частині необхідно закрити, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду та розгляду справи, надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення та значення термінів, у яких вони вживаються в КАС України, наведено у статті 4 цього Кодексу.

Так, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно із п. 2 ч. 1 вказаної статті КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

В силу приписів пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, ключовим моментом щодо підвідомчості спорів у сфері публічно - правових відносин адміністративним судам є виникнення правовідносин, що мають активний вплив на права і обов'язки фізичних та юридичних осіб - припиняють, змінюють чи породжують правові наслідки для цих осіб, оскільки саме у такому випадку реалізується компетенція видавця акта як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта, а, відповідно, інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги.

Предметом оскарження в даній справі є розрахунок від 23.10.2018 плати за проїзд великовантажних та (або) великогабаритних засобів автомобільними дорогами загального користування, яким відповідачу нараховано плату за проїзд за перевищення нормативних параметрів у суму 788,22 євро.

При цьому слід урахувати, що в постановах Верховного Суду неодноразово був викладений висновок про те, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування (постанови ОСОБА_1 Верховного Суду від 06.06.2018 в справі № 820/1203/17 та від 30.01.2019 в справі № 803/3/18, а також постанови Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.10.2018, 14.11.2018 та 20.02.2019).

Також, у пункті 34 постанови від 30.01.2019 в справі № 803/3/18 сформовано правову позицію ОСОБА_1 Верховного Суду щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та вказано, що оскаржуваний розрахунок не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 19 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для позивача, тому він не може бути предметом спору. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. При цьому ОСОБА_1 Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. З огляду на викладене такі вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що в межах реалізації повноважень Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, Укртрансбезпеки може бути здійснено нарахування плати за проїзд великовагових транспортних засобів (суми відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування) і складено відповідний розрахунок, який не має обов'язкового характеру та не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для позивача. Однак, відшкодування таких матеріальних збитків державі проводиться у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. При цьому правильність їх обчислення та нарахування належному платнику перевіряється судом, який розглядає такий позов, а не шляхом пред'явлення адміністративного позову до Укртрансбезпеки про визнання протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд великовантажних та (або) великогабаритних засобів автомобільними дорогами загального користування.

Таким чином, суд вважає, що спір у даній справі в цій частині не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно - правових відносин, оскільки розрахунок від 23.10.2018р. не є тим рішенням суб'єкта владних повноважень, який би породжував певні правові наслідки для позивача, був спрямований на регулювання тих чи інших відносин і мав обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, а тому не являється актом індивідуальної дії в розумінні ст.ст. 4, 19 КАС України та, відповідно, не може бути предметом розгляду судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом першим частини першої статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнанння протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, складеного Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізької області від 23.10.2018 року., необхідно закрити, а клопотання представника відповідача - задовольнити.

Керуючись статтями 2, 19, 238, 239, 243, 248, 250, 256, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області про визнання протиправними дій, визнання протиправним скасування розрахунку плати за проїзд в частині позовних вимог про визнанння протиправним та скасування розрахунку плати за проїзд, складеного Державною службою України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Запорізької області від 23.10.2018 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2