Справа № 813/1038/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/468/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 813/1038/18 (суддя Костецький Н.В., м. Львів, повний текст судового рішення складено 07.11.2018) за позовом громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича та ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_2 Куручбаєвич та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якому просили: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.02.2018 № 66-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.03.2018 №118-18 про відмову у визнанні громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Державну міграційну службу України визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині ненадання розяснення позивачам щодо причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням від 29 жовтня 2018 року Львівський окружний адміністративний суд адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 19.02.2018 № 66-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича.

Визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 № 118-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3.

Зобовязав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 19.02.2018 № 66-18.

Зобовязав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадяники ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 13.04.2018 № 118-18.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нерозяснення громадянам ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвичу та ОСОБА_3 причин відмови та порядку оскарження рішення суд відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що позивач ОСОБА_2 Куручбаєвич є членом політичної партії «Хізб ут-Тазрір» та переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації. Крім того, небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Щодо позивача ОСОБА_3, то така є учнем вказаної політичної партії, забороненої в ОСОБА_1 Федерації, та покликається на кримінальне переслідування її чоловіка в країні походження. Вона не притягувалася до відповідальності в ОСОБА_1 Федерації, не повідомляє про переслідування у країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. До того ж, вона розуміла та розуміє на даний час наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушує законодавство країни своєї громадянської належності, маючи на меті стати членом забороненої організації.

Відтак, на переконання апелянта, обставини, які були вказані позивачами, не могли слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Крім того, до прибуття в Україну позивачі разом з дітьми перебували на території Турецької Республіки, де також мали можливість звернутися за захистом до відповідних компетентних органів, натомість такою можливістю знехтували.

А тому, приймаючи оскаржені позивачами рішення про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідач Державна міграційна служба України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Представник позивачів подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує безпідставність вимог апеляційної скарги та законність й обґрунтованість оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивачів вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач ОСОБА_2 Куручбаєвич, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Азнакаєво Республіки Татарстан, ОСОБА_1 Федерація, є громадянином ОСОБА_1 Федерації, за національністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова - татарська, вільно володіє російською та турецькою мовами.

14.07.2017 ОСОБА_2 звернувся до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання.

В анкеті-заяві від 14.07.2017 № 2017LV0023 позивач повідомив, що є членом ісламської політичної організації ,,Хізбут-Тахрір аль Ісламі, щодо нього порушено кримінальну справу та він перебуває у федеральному розшуку.

Під час співбесіди 30.06.2017 та 30.08.2017 ОСОБА_2 додатково повідомив, що під час його перебування в Турецькій Республіці, проти нього в ОСОБА_1 Федерації порушено кримінальну справу за ч. 1, ч. 2 ст. 205 КК РФ.

За інформацією, отриманою від УСБУ у Львівській області (лист від 19.12.2017 62/2/3-1276) з обставин, за наявності яких ОСОБА_2 Куручбаєвича, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є те, що вказана особа згідно з базою даних Генерального Секретаріату Інтерполу перебуває у розшуку з 17.03.2017.

27.12.2017 ГУ ДМС України у справі № 2017LV 0023 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

19.02.2018 ДМС України прийнято рішення № 66-16 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у звязку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту(т. 1, а. с. 49).

Повідомленням від 12.03.2018 № 110 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись і з рішенням від 19.02.2018 № 66-18 позивач звернувcя до суду з позовом.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, народилася у м. Казань Республіки Татарстан, ОСОБА_1 Федерація, є громадянкою ОСОБА_1 Федерації, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова - татарська, вільно володіє російською та частково турецькою мовами.

01.07.2017 ОСОБА_3 звернулася до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав переслідування її чоловіка в ОСОБА_1 Федерації за членство у забороненій політичній партії ,,Хізбут-Тахрір аль Ісламі, та порушення кримінальної справи.

Під час співбесіди 14.06.2017 та 14.08.2017 встановлено, що заявниця має безпосереднє відношення до партії ,,Хізбут-Тахрір аль Ісламі, є, зокрема, її учнем.

21.03.2018 ГУ ДМС України у справі № 2017OD0076 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявниці відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

13.04.2018 ДМС України прийнято рішення № 118-18 про відмову у визнанні громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у звязку із відсутністю стосовно неї умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту(т. 2, а. с. 69).

Повідомленням від 26.04.2018 № 119 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись і з рішенням 13.04.2018 № 118-18, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, керувався тим, що позивачі мають ознаки біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, оскільки змушені були прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози їхній свободі в країні походження через побоювання переслідувань за їхню політичну та релігійну належність та застосування щодо них тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і небажання повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань. Таким чином, оскаржені позивачами рішення ДМС України № 66-18 від 19.02.2018 та № 118-18 від 13.04.2018 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню. Належним способом захисту порушених прав позивачів є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяви громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 Куручбаєвича та ОСОБА_3 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з обовязковим врахуванням висновків судового рішення, зокрема, щодо підстав скасування оскаржуваних рішень. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині ненадання роз'яснення позивачам щодо причин відмови і порядку оскарження рішень, оскільки відповідно до матеріалів особових справ, а саме - повідомлень від 12.03.2018 та 26.04.2018 позивачів повідомлено про прийняття спірних рішень, а також розяснено порядок та строки їх оскарження.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом заявленого позову є питання правомірності відмови у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців), виданих УВКБ ООН, надмірне кримінальне переслідування; покарання, нерівнозначне проступку; притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини, - є формою переслідувань. В таких випадках необхідно звертатись до національного законодавства країни притулку.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН ,,Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України ,,Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 є членом партії ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (,,Партія ісламського визволення), що підтверджується довідкою, виданою інформаційним офісом ,,Хізб ут-Тахрір в Україні №1438/34 від 25.05.2017, та в якій також зазначено, що після приїзду в Україну позивач приписаний до українського відділення організації.

Позивач ОСОБА_3 є учнем партії ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (,,Партія ісламського визволення).

Приналежність до зазначеної організації, яка обєднує представників мусульманської релігії, послужило для позивачів приводом покинути країну громадянської належності, в якій позивачі зазнають переслідувань через наявність у них певних релігійних і політичних переконань.

Вказані обставини, а саме членство у вказаній вище партії, стало однією з підстав для формування ГУ ДМС України у Львівській області висновків про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Так, у висновках зазначено, що згідно з інформацією Департаменту захисту національної державності СБУ (від 27.10.2017 №5/2/1-21078) діяльність, яка здійснюється від імені організації ,,Хізб ут-Тахрір аль Ісламі в Україна на теперішній час є нелегальною. Відповідно до ч.4 ст.4 та ч.9 ст.9 Закону України ,,Про громадські обєднання неурядові організації інших держав, міжнародні неурядові організації діють на території України відповідно до цього та інших законів України, міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України, а дії від імені незареєстрованого громадського обєднання, крім дій, повязаних із реєстрацією такого обєднання, забороняються.

Та судами встановлено, що ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах ОСОБА_6 вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій ОСОБА_5 Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, ,,Аль-Каїді та повязаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, ОСОБА_5 Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не повязану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Поряд з цим, судами встановлено факт порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ч.ч. 1, 2 ст. 205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у звязку з членством у політичній партії ,,Хізб ут-Тахрір альІсламі, а також оголошення його в державний розшук.

Відповідно до відповіді Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор європолу та інтерполу), станом на 04.08.2017 ОСОБА_2 значиться у розшуку з метою арешту, для подальшого відбування покарання строком 20 років за рішенням Советського районного суду м. Казань в РФ від 17.03.2017 (учасник терористичного угрупування), ініціатор РФ.

Згідно видруку з бази даних ГС Інтерполу ОСОБА_2 рішенням Советського районного суду м. Казань в РФ від 17.03.2017 засуджено до 20 років позбавлення волі за ст. 205.5 КК РФ.

Щодо ОСОБА_3, то така згідно відповіді Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор міжнародного поліцейського співробітництва) станом на 09.02.2018 серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, не значиться.

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянка ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 3 т. 3).

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказують обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Інформація з відкритих джерел щодо порушення прав мусульман та переслідування їх через належність до ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, а також нелюдське поводження в місцях їх увязнення свідчить про існування реальних загроз, з якими можуть зіткнутися позивачі у разі їх повернення в Росію.

З огляду на вказані обставини справи та докази, які підтверджують зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що позивачі потребують додаткового захисту як особи, які були змушені залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого увязнення через участь у забороненій на території ОСОБА_1 Федерації партії ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

У звязку з цим, відповідач, помилково взяв до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 року №5/2/1-21078, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам, який суперечить вищевказаному висновку стосовно конкретних осіб (позивачів).

Колегія суддів погоджується, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє членство у ,,Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Оскільки загальна ситуація з правами людини в ОСОБА_1 Федерації після залишення її позивачами не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч. 2 ст.205.5 КК РФ (за який раніше засуджено ОСОБА_2К.), посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відтак, приймаючи оскаржені рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахував відкритої інформації щодо ситуації в ОСОБА_1 Федерації й не спростував можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржених рішень від 19.02.2018 № 66-18 та від 13.04.2018 № 118-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та громадянки ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому такі є протиправними і підлягають скасуванню.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушених прав позивачів шляхом зобов'язання ДМС повторно розглянути заяви громадян ОСОБА_1 Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обовязковим врахуванням мотивів скасування оскаржуваних рішень, наведених у рішенні суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року у вказаній справі в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року в справі № 813/1038/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9
Повне судове рішення складено 28.03.2019.