Справа № 826/12556/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2019 року

№ 826/12556/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна»

до Головного управління Державної казначейської служби України

у місті Києві,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1. Державна податкова інспекція у Дніпровському районі

ГУ ДФС у м. Києві,

2. Головне управління ДФС у м. Києві,

про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» (далі - ТОВ «Аскоп-Україна» звернулося з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКС України у м. Києві) з вимогами про стягнення з Державного бюджету України пені у розмірі 814 131, 53 грн., нарахованої на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість за період з 11 вересня 2015 року по 07 серпня 2018 року.

Позов обґрунтовано тим, що після подачі товариством до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2015 року на суму 5 706 742, 00 грн. в електронному вигляді, та складення податковим органом Акту № 6820/26-53-28/30579869 від 28 серпня 2015 року за результатами проведення документальної позапланової виїзної перевірки правомірності бюджетного відшкодування ПДВ, було складено податкове повідомлення-рішення № від 16 вересня 2015 року про відмову у наданні бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 4 294 055, 00 грн., а в решті суми - 1 412 687,00 грн. податковим органом не встановлено порушень під час декларування, не складалося податкових повідомлень-рішень.

Водночас, зазначена сума не відшкодована з Державного бюджету України, у зв'язку з чим позивач вважає наявними підстави, передбачені пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України для нарахування пені на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення, яка складає за його підрахунками 814 131, 53 грн.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та наявні докази, отримати позовні матеріали в суді

Представник відповідача отримав позовні матеріали в приміщенні суду 18 жовтня 2018 року, про що залишив розписку, та 25 жовтня 2018 року подав відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що ГУ ДКС України у м. Києві не отримувало від податкових органів висновку про повернення коштів позивачу, який є підставою для відповідних дій, а також інформації щодо включення позивача до Реєстру заяв повернення суми бюджетного відшкодування податку на додатну вартість, тому підстави для стягнення коштів з Державного бюджету України відсутні.

Одночасно представником відповідача подано клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні якого ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року відмовлено.

Іншою ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення ГУ ДФС у м. Києві до участі у справі як другого відповідача, натомість залучено зазначений орган як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача.

Представником позивача 30 жовтня 2018 року подано до суду відповідь на відзив.

Представником третьої особи - Державної податкової інспекції у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві подано пояснення на адміністративний позов, у якому наведено твердження щодо невірного обрахування позивачем суми пені, яка насправді за його розрахунками складає 812 115, 27 грн.

Також представником відповідача 08 листопада 2018 року подано до суду клопотання про залучення до участі у справі належного відповідача, зокрема, шляхом заміни ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві на ГУ ДФС у м. Києві.

Розглянувши зазначене клопотання суд у його задоволенні відмовляє, оскільки ГУ ДФС у м. Києві вже залучено до участі у справі як третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, підстав для зміни його процесуального статусу суд не вбачає.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Отже, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, з урахуванням доводів позовної заяви та відзиву відповідача, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 20 травня 2015 року ТОВ «Аскоп-Україна» подало до ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві в електронній формі податкову декларацію № з податку на додану вартість за квітень 2015 року, в рядку 30 якої заявило суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку у розмірі 5 706 742,00 грн.

ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві в період з 18 по 28 серпня 2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства на предмет правомірності бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за квітень 2015 року, за результатами якої складно Акт № 6820/26-53-28/30579869 від 28 серпня 2015 року.

На підставі зазначеного Акту перевірки податковий орган виніс податкове повідомлення-рішення № від 16 вересня 2015 року про відмову у наданні бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 4 294 055,00 грн.

Стосовно решти суми - 1 412 678,00 грн. податковим органом не встановлено порушень при декларуванні до бюджетного відшкодування, не складалося та не направлялося на адресу позивача податкових повідомлень про зменшення або відмову у наданні такого бюджетного відшкодування.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються та визнаються.

Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних відносин) бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та алгоритм дій платника податку та державних органів щодо відшкодування з Державного бюджету України податку на додану вартість встановлені статтею 200 Податкового кодексу України, а також до 01 квітня 2017 року Порядком взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2011 року №39 (далі по тексту - Порядок №39).

Так, відповідно до пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Згідно з пунктами 200.10 та 200.11 статті 200 Податкового кодексу країни протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, контролюючий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, контролюючий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

У відповідності до пункту 200.12. статті 200 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що на підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

Поряд з цим, пунктом 6 Порядку № 39 встановлювалося, що у разі коли за результатами проведення перевірок платника податку з урахуванням вимог статей 73 і 83 Податкового кодексу України підтверджено достовірність нарахованої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, орган державної податкової служби складає висновок про суми відшкодування податку на додану вартість (далі - висновок), в якому зазначає суму, що підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

При цьому згідно пункту 7 Порядку № 39 орган державної податкової служби за місцем реєстрації платника податку зобов'язаний був подати органові державної казначейської служби висновок протягом: трьох робочих днів після закінчення камеральної перевірки податкової декларації платника податку, який має право на автоматичне бюджетне відшкодування податку на додану вартість, та протягом п'яти робочих днів після закінчення перевірки платника податку, який не має права на автоматичне відшкодування податку на додану вартість.

Під час розгляду даної справи відповідачем не надано суду доказів оформлення таких висновків та подання їх до органу казначейства, не наведено суду жодних обставин, що могли б слугувати підставою для відмови у наданні позивачу бюджетного відшкодування податку на додану вартість та, відповідно, підставою для неподання відповідачем до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновків про таке відшкодування.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2017 року N26 (далі - Порядок № 26) затверджено ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, який визначає механізм ведення Мінфіном інформаційного ресурсу Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Реєстр) за формою згідно з додатком. Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 26 формування Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та Казначейства. Орган ДФС вносить до Реєстру такі дані: найменування платника податку на додану вартість (далі - платник податку) та його індивідуальний податковий номер; дату подання заяви про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - заява) на рахунок платника податку у банку, поданої у складі податкової декларації з податку на додану вартість (далі - податкова декларація) або уточнюючого розрахунку з податку на додану вартість (далі - уточнюючий розрахунок) (в разі їх подання); дату надсилання платнику податку органом ДФС повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання); суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зазначену в кожній заяві, поданій у складі податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання), у тому числі окремо, яка підлягає перерахуванню на рахунок платника податку у банку та/або в рахунок сплати грошових зобов'язань, та/або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, зменшену на суму податкового боргу; реквізити поточного рахунка платника податку для перерахування бюджетного відшкодування; реквізити бюджетних рахунків для перерахування бюджетного відшкодування у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; реквізити бюджетного рахунка, з якого здійснюється бюджетне відшкодування; дату початку та закінчення проведення перевірки даних податкової декларації або уточнюючого розрахунку (в разі їх подання), в складі яких подана заява, з обов'язковою відміткою щодо виду перевірки (камеральна, документальна); суму податку, заявленого до бюджетного відшкодування, та дату поданої до органу ДФС заяви у разі виникнення у платника податку необхідності змінити напрям узгодженого бюджетного відшкодування; дату складення та вручення платнику податку акта перевірки; дату та номер податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування за кожною заявою з урахуванням уточнюючого розрахунку (у разі їх подання), не узгоджену органом ДФС; дату початку оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, що оскаржується; дату закінчення оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, узгоджену за результатами оскарження; суму узгодженого органом ДФС бюджетного відшкодування за кожною заявою та дату її узгодження.

Формування Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та Казначейства.

Отже, згідно із зазначеними вище нормативно-правовими актами органи казначейства здійснюють бюджетне відшкодування на підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, що містяться на інформаційному ресурсі Міністерства фінансів України, з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та пункту 55 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Бюджетне відшкодування ПДВ здійснюється органом державного казначейства з дотриманням процедури та на умовах, встановлених статтею 200 Податкового кодексу України, та Порядком № 26.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість про здійснення відшкодування ТОВ "Аскоп-Україна" податку на додану вартість по декларації з ПДВ за квітень 2015 року у сумі 1 412 687,00 грн.

Поряд з цим, згідно з пунктом 200.23 Податкового кодексу України, суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

На підставі аналізу зазначеної норми суд дійшов висновку, що неподання органом державної податкової служби до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, не внесення його до Реєстру та непогашення заборгованості бюджету з податку на додану вартість, не позбавляє платника податку права пред'явити вимоги про стягнення зазначеної пені.

Після спливу законодавчо визначеного строку для проведення зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок платника, відповідна сума відшкодування податку на додану вартість набуває статусу заборгованості, що є підставою для нарахування пені.

З огляду на викладене, а також враховуючи встановлені в ході розгляду даної справи обставини щодо неподання відповідачем висновків до органу Державного казначейства України із зазначенням сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню позивачу з бюджету, та не внесення його до Реєстру, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача пені на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України.

Водночас, третя особа у справі - ДПІ у Дніпровському районі ДФС у м. Києві проти нарахованої позивачем суми пені заперечує та надає власний розрахунок, виходячи з якого розмір пені розраховується за таким алгоритмом: Y= (CхK днів:100% х U НБУ х 1,2)/R, де Y - сума пені, С - заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість, К днів - кількість днів затримки відшкодування ПДВ, U НБУ - облікова ставка НБУ, встановлена на момент виникнення пені, протягом строку дії, включаючи день погашення заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість (його частини), 1,2 - коефіцієнт, що дозволяє розрахувати 120% річних за ставкою НБУ, R - кількість днів у календарному році.

Виходячи з наведеної формули, за період з 11 вересня 2015 року по 07 серпня 2018 року з урахуванням змін розміру ставки НБУ в цей період часу на суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ у сумі 1 412 687, 00 грн., має бути нараховано 812 115, 27 грн. пені.

Оскільки позивачем детального розрахунку розміру пені не надано, суд приймає за вірний та обґрунтований розрахунок, наданий третьою особою у справі - ДПІ у Дніпровському районі ДФС у м. Києві.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Суд зазначає, що суми податку, не відшкодовані або несвоєчасно відшкодовані платникам, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість, а отже пеня, яка нараховується на такі суми підлягає стягненню саме з Державного бюджету України, а не з податкового органу, а тому з метою повного і ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне стягнути вищевказані суми пені саме з Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати підлягають відшкодуванню при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень. У даній справі позивачем виступає ТОВ «Аскоп-Україна», яке не є суб'єктом владних повноважень, та сплатило 12 211,97 грн. судового збору при подачі адміністративного позову до суду, що підтверджується платіжним дорученням №528 від 07 серпня 2018 року, проте, оскільки судом зменшено суму стягнення та позовні вимоги задовольняються частково, то відповідно до частини четвертої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, на користь позивача за наведених обставин підлягає 12 181,72 грн. судового збору.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, треті особи - Державна податкова інспекція у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, Головне управління ДФС у м. Києві, про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» пеню в розмірі 812 115, 27 грн. (вісімсот дванадцять тисяч сто п'ятнадцять грн. 27 коп.), нараховану на суму заборгованості бюджету з податку на додану вартість за період з 11 вересня 2015 року по 07 серпня 2018 року.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 181,72 грн. (дванадцять тисяч сто вісімдесят одна грн. 72 коп.) відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

В решті позову відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна», адреса: 02660, м. Київ, вул. М. Раскової, будинок 11, офіс 600, ), р/р 3638 в АТ «ОТП Банк», код банку 300528, тел. +11.

Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, адреса: 01601, м. Київ, вулиця Терещенківська, 11-а, , тел. +16.

Суддя В.І. Келеберда