Справа № 540/365/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/365/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє також в інтересах ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області про визнання неправомірною бездіяльність в забезпеченні права на ознайомленення з матеріалами особової справи, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач-1), яка є позивачем у даній справі, а також діє як законний представник в інтересах ОСОБА_2 (далі позивач-2) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області (далі-відповідач, УПСЗН), в якому просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають у ненаданні відповіді на запит від 03.01.2019р. про надання публічної інформації, а саме надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи, робити фотокопії та витяги з неї; зобов'язати відповідача надати позивачам запитувану інформацію у повному обсязі та у строки, визначенні чинним законодавством, а також стягнути з відповідача солідарно на користь позивачів моральну шкоду в сумі 768,40 грн., заподіяну протиправною бездіяльністю відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що родина позивачів перебуває на обліку Управління праці та соціального захисту населення з 2016р. 03 січня 2019р. позивач ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї. Однак, відповідач не дотримався встановлених термінів розгляду звернення позивача-1 та вчасного повідомлення останньої про результати його розгляду, що створило перешкоду у реалізації майнових та немайнових прав родини в частині вирішення питань щодо надання соціальної допомоги та спричинило моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 768,40 грн. Дії відповідача щодо ненадання відповіді на запит від 03.01.2019р. позивач-1 вважає протиправними, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на Закони України "Про звернення громадян", "Про інформацію", "Про доступ до публічної інформації" просить задовольнити позов.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин;

Частиною 2 ст. 12 КАС України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 257 КАС України).

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 257 КАС України).

Пунктом 1 частини 1 статті 263 КАС України передбачено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності субєкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

З огляду на викладені норми процесуального законодавства ухвалою від 01.03.2019р. у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Також цією ухвалою відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі; зобовязано відповідача надати додаткові докази та запропоновано надати відзив на позовну заяву у пятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали.

Ухвалою від 12.03.2019р. відмовлено у задоволенні заяви позивачів про розяснення ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє також в інтересах ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області про визнання неправомірною бездіяльність в забезпеченні права на ознайомлення з матеріалами особової справи, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

22 березня 2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якої вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зокрема зазначає, що заява позивача-1 від 03.01.2019р. не містить вимог, передбачених Законом України "Про публічну інформацію", тому до неї не може бути застосовано вказаний Закон. Крім того, 26.11.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до УПСЗН щодо ознайомлення з матеріалами справи. Позивачу-1 було вручено копії документів з особової справи. 03.01.2019р. позивач-1 звернулась до УПСЗН з проханням надати можливість ознайомитися з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї та повідомити про результат звернення по телефону. Згідно наданих Законом терміну позивача-1 в телефонному режимі було запрошено до відповідача для ознайомлення з матеріалами особової справи. Оскільки позивач-1 не зявилась в призначений час, особову справу було передано на зберігання до архіву про що її повідомлено листом від 17 січня 2019 року №01-20/327. Повторно позивач-1 щодо ознайомлення з матеріалами особової справи до відповідача не зверталася. Також відповідач звертає увагу на те, що, предявивши вимоги про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну ним моральну шкоду не надано жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру.

На підставі викладеного вважає позов необґрунтованим.

25 березня 2019р. до суду надійшли заперечення позивачів щодо визнання належними докази, надані стороною відповідача, зі змісту якого вбачається, що позивачі фактично заперечують проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, вважають їх необґрунтованими.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що 26.11.2018р. ОСОБА_1 звернулась до УПСЗН із заявою щодо ознайомлення з матеріалами справи. Згідно записів з журналу прийому громадян 26.11.2018р. позивачу вручено копії документів з особової справи ОСОБА_1.

03 січня 2019р. позивачем-1 подано заяву до УПСЗН про надання можливості ознайомлення з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї. Вказана заява прийнята відповідачем, що підтверджується штампом УПСЗН з датою "03.01.2019" на копії заяви.

Підставою звернення до суду з даним позовом стало ненадання відповідачем відповіді на зазначену заяву від 03.01.2019р.

Вирішуючи спірні правовідносини суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

В першу чергу слід визначитись із суттю спірних правовідносин та їх правовим регулюванням.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують нормами ОСОБА_3 України, Законів України "Про інформацію", "Про доступ до публічної інформації", "Про звернення громадян" та фактично уважають, що при розгляді їх звернення відповідачем не було надано запитуваної інформації.

Статтею 32 ОСОБА_3 України установлено, що кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Згідно статті 40 ОСОБА_3 України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України від 02.10.1992р. №2657-XII "Про інформацію" (далі Закон №2657-XII).

У цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі; захист інформації - сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї; інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. (ст.1 Закону №2657-XII).

Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. (ст.2 Закону №2657-XII).

Основні напрями державної інформаційної політики визначені ст.3 Закону №2657-XII і до них, зокрема, віднесено: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб'єктів владних повноважень.

Суб'єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об'єднання громадян; суб'єкти владних повноважень. Об'єктом інформаційних відносин є інформація. (ст.4 Закону №2657-XII).

Статтями 5, 6 Закону №2657-XII визначені зміст права на інформацію та гарантії цього права.

Так, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб'єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом. (ст.7 Закону №2657-XII).

Згідно ст.9 Закону №2657-XII основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.

Види інформації визначені ст. 10 вказаного Закону, і до них відноситься інформація про фізичну особу.

За змістом ст.11 Закону №2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

У той же час, абз.3 ч.2 ст.11 Закону №2657-XII установлено, що Міністерство фінансів України під час здійснення повноважень з контролю за дотриманням бюджетного законодавства в частині моніторингу пенсій, допомог, пільг, субсидій, інших соціальних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

Як один із заходів гарантування прав на інформацію прийнято Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI (далі Закон №2939-VI), який відповідно до його преамбули визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Статтями 3 й 4 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації та принципи забезпечення доступу до публічної інформації.

Так, право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За змістом ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ст.10 Закону №2939-VI кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. Зберігання інформації про особу не повинно тривати довше, ніж це необхідно для досягнення мети, задля якої ця інформація збиралася. Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Згідно ст.ст. 12, 13, 14 Закону №2939-VI суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

- суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

- юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

- особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

- суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Розпорядники інформації зобов'язані: оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; вести облік запитів на інформацію; визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Реалізація права на доступ до публічної інформації за інформаційним запитом урегульована Розділом IV Закону №2939-VI.

Так, згідно із ст. 19 цього Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Частиною 5 статті 19 Закону №2939-VI установлено, що запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно ч.ч.1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 22 Закону №2939-VI визначений вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію. Так, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

- розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

- інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

- особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

- не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Крім того, ч.2 ст.2 Закону №2939-VI визначено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, переліченими правовими нормами визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Доступ до такої інформації забезпечується двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, а також надання інформації за запитами на інформацію. В останньому випадку публічна інформація надається на підставі запиту про надання інформації за формою, змістом та в порядку, визначеному Законом №2939-VI.

У той же час питання практичної реалізації громадянами України наданого їм ОСОБА_3 України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів; забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулюються Законом України від 02.10.1996р. №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР).

Статтею 1 Закону №393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За змістом ст.3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених ОСОБА_3 та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно ст.5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути усним чи письмовим. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно із ст.12 Закону №393/96-ВР, його дія не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидії корупції", "Про виконавче провадження".

Аналізуючи у сукупності всі вищеперелічені норми законодавства, можна прийти до висновку, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації, надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ст.19 Закону №2939-VI). Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (ст. 3 Закону №393/96-ВР).

Відтак, вони відрізняються між собою, в першу чергу, своїм змістом: запит прохання надати інформацію, складений за певною формою і змістом, звернення прохання вчинити певні дії, викладені у пропозиціях, заявах чи скаргах.

Варто також мати на увазі, що запит на інформацію подається з метою реалізації конституційного права на отримання інформації, передбачене ст.34 ОСОБА_3 України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації», звернення з метою реалізації низки конституційних прав. А саме, за допомогою пропозицій громадяни можуть реалізовувати не тільки право на звернення до органів державної влади та місцевого самоврядування, але й право брати участь в управлінні державними справами. Із заявами звертаються щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Крім того, реалізація права на доступ до публічної інформації відбувається лише у визначений Законом №2939-VI спосіб або шляхом оприлюднення інформації або наданням саме інформації на запит.

Дослідивши заяву позивача ОСОБА_1 від 03.01.2019р., суд приходить до висновку, що ця заява не може бути розцінена як запит про надання інформації, так як вона не в повній мірі відповідає вимогам ч.5 ст.19 Закону №2939-VI (не містить загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит). Натомість, за своїм змістом вона підпадає під визначення заяви (клопотання), яке надано ст. 3 Закону №393/96-ВР, оскільки вона містить одну вимогу (прохання) надати можливість ознайомитись з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї.

До такого висновку суд дійшов ураховуючи те, що у цій заяві порушено питання реалізації права позивача на ознайомлення з документами з відомостями про себе, а не надання публічної інформації.

Таким чином, у даному конкретному випадку до спірних правовідносин не застосовні приписи Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки вони регулюються, в першу чергу, нормами Закону України "Про звернення громадян".

У звязку з цим суд не приймає доводів позивача про порушення відповідачем вимог Закону №2939-VI.

При цьому суд враховує положення ст.ст.2, 5, 9 КАС України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, суд здійснює оцінку правомірності оскаржених дій відповідача поза межами доводів позивачів, обґрунтованих положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, статтею 40 ОСОБА_3 України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації наданого громадянам ОСОБА_3 України права на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, заявами або клопотаннями щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів чи скаргою про їх порушення визначаються Законом України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян".

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до положень ст.3 цього ж Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, заява - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених ОСОБА_3 та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР).

Вимоги до звернення встановлені ст. 5 Закону № 393/96-ВР, частинами 6 та 7 якої передбачено, що письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати

Дослідивши заяву ОСОБА_1 від 03.01.2019р. встановлено, що вказана заява містить назву органу, до якого її подано, прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання заявника, її телефон, електронну адресу, суть заяви, дату та підпис.

Отже, заява позивача від 03.01.2019р. відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством, а саме ст. 5 Закону № 393/96-ВР.

Однак, з наданого відповідачем витягу з журналу прийому громадян (витяг за період з 11.04.2018р. по 12.02.2019р.) вбачається, що заява ОСОБА_1 від 03.01.2019р. про надання можливості ознайомлення з матеріалами особової справи не зареєстрована. При цьому, з наданої сторонами копії заяви ОСОБА_1 від 03.01.2019р. вбачається штамп УПСЗН з даною прийняття "03.01.2019р.".

Відповідно до п.2 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 р. № 348 (далі-Інструкція №348) усі пропозиції, заяви і скарги, що надійшли, повинні прийматися та централізовано реєструватися у день їх надходження, а ті, що надійшли у неробочий день та час, - наступного після нього робочого дня на реєстраційно-контрольних картках, придатних для оброблення персональними комп'ютерами, або в журналах. Журнальна форма реєстрації пропозицій, заяв і скарг та обліку особистого прийому громадян допускається в організаціях з річним обсягом надходження до 600 пропозицій, заяв та скарг і такою ж кількістю звернень громадян на особистому прийомі.

Письмові та усні пропозиції, заяви і скарги, подані на особистому прийомі, також підлягають централізованій реєстрації на реєстраційно-контрольних картках, придатних для оброблення персональними комп'ютерами, або в журналах.

Таким чином, враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що відповідачем не надано до суду доказів реєстрації заяви позивача від 03.01.2019р. у встановленому чинним законодавством порядку, судом встановлена протиправна бездіяльність УПСЗН, яка виразилась у не реєстрації заяви позивача-1.

За приписами ст. 15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

У статті 20 Закону №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів

Отже, реалізація права на звернення має наслідком виникнення кореспондуючого обов'язку органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів його розглянути і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23.01.2019р. у справі №800/416/17.

Ухвалою суду від 01.03.2019р. було зобовязано відповідача надати до суду докази надання відповіді на заяву позивача-1 від 03.01.2019р. На виконання вказаної ухвали відповідачем надані пояснення у відзиві та копія листа від 17.01.2019р. №01-20/327. Дослідивши зазначені документи, суд звертає увагу на наступне. З пояснень відповідача вбачається, що відповідно до заяви від 03.01.2019р. позивача-1 було запрошено до УПСЗН для ознайомлення з матеріалами особової справи у телефонному режимі. При цьому, як вже було зазначено вище, статтею 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Вказана норма є імперативною та не передбачає альтернативних способів надання відповіді за результатами розгляду заяв, як-то у телефонному режимі.

Слід зауважити, що зазначення заявником у заяві прохання про повідомлення її по телефону не звільняє субєкта владних повноважень від обовязку вчинення дій у спосіб, прямо передбачений чинним законодавством, тобто від надання обґрунтованої відповіді за результатами розгляду такої заяви за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Щодо копії листа УПСЗН від 17.01.2019р. №01-20/327, суд зазначає, що вказаний лист містить повідомлення заявника про передачу особової справи на зберігання до архіву у звязку з неявкою заявника на запрошення у телефонному режимі. Отже вказаний лист не є доказом розгляду заяви позивача-1 від 03.01.2019р., оскільки не містить результатів розгляду заяви і взагалі він за своєю суттю є повідомленням про передачу справи до архіву. Крім того, відповідачем не надано доказів направлення/вручення позивачу-1 вказаного листа.

Доводи відповідача про надання 26.11.2018р. позивачу-1 копій документів з особової справи суд вважає безпідставними з огляду на те, що заява ОСОБА_1 по-перше, датована 03.01.2019р., а по-друге, містить прохання не лише про отримання копій, а й про надання їй можливості особисто ознайомитись з матеріалами справи. Отже, право позивача на ознайомлення з матеріалами особової справи залишилось не реалізованим.

Таким чином, станом на 28.03.2019р. відповідачем не надано до суду жодного доказу реєстрації, розгляду заяви ОСОБА_4 про надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи та надання відповіді на вказане звернення громадянки у встановлений чинним законодавством спосіб.

Відтак суд визнає протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області, яка виразилась у не реєстрації заяви ОСОБА_1 від 03.01.2019р. та не наданні відповіді на вказану заяву.

Наслідком визнання протиправної бездіяльності є зобовязання відповідача зареєструвати заяви ОСОБА_1 від 03.01.2019р. про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи, розглянути її та надати відповідь у встановлений законодавством строк та спосіб.

Зазначений вище спосіб правового захисту порушеного права позивача, на думку суду, є належним у даній справі.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Як роз'яснено у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі-Постанова Пленуму ВСУ №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач повинен зазначити у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (п.п.4,5 Постанови Пленуму ВСУ №4).

Факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачі обґрунтовують наявністю звернення без відповіді, а отже і порушення їх гарантованих прав у доступі до інформації, що призвело до вимушеної організації процесу звернення до суду.

Фактичними та документальними доказами, які доводять підстави для відшкодування збитків як способу поновлення порушених прав, на думку позивачів є: зусилля, покладені на формування запиту, процедури його реєстрації в іншому населеному пункті; тривала відсутність очікуваного результату від звернення до відповідача при потребі мати таку інформацію; відчуття приниження та меншовартості, негативні емоції, - як неминучий наслідок зневажливого ставлення та поведінки відповідача до особи позивачів; вимушені дії позивача, повязані із звернення до суду, що призводять до відриву від основної професійної діяльності; витрати на правові консультації, забезпеченні оргтехніки, канцелярське приладдя, витратні матеріали, транспорт, звязок тощо - для звернення до суду та розгляду справи; зміна звичного способу життя позивачів, непередбачувані витрати їх особистого часу внаслідок неправомірних дій відповідача; недоотримання очікуваних благ через зміну звичних роду занять.

Розмір моральної шкоди позивачі оцінюють за ставкою, встановленою державною, що слугує грошовою дефініцією при обчисленні обсягу відшкодування витрат.

Судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачам, адже на наявність зазначених обставин, як-то відчуття приниження та меншовартості, негативні емоції, - як неминучий наслідок зневажливого ставлення та поведінки відповідача до особи позивачів, не надано жодних доказів, не обґрунтовано в чому саме виразились втрати немайнового характеру при тривалій відсутність очікуваного результату від звернення до відповідача, тощо.

Окремо слід зауважити, що положеннями ст.132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що повязані із прибуттям до суду;

3) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) повязані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, зусилля, покладені на формування запиту, процедури його реєстрації в іншому населеному пункті; витрати на правові консультації, забезпеченні оргтехніки, канцелярське приладдя, витратні матеріали, транспорт, звязок тощо - для звернення до суду та розгляду справи, які позивачі обґрунтовують як обставини, що завдали моральної шкоди, можна віднести до судових витрат та за наявності відповідних клопотання і доказів предявити вимогу про вирішення питання щодо судових витрат.

Суд зазначає, що позивачі у даних спірних правовідносинах оскаржують бездіяльність субєкта владних повноважень щодо ненадання відповіді на запит.

Тому, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивачів на розгляд їх звернення, є визнання протиправною бездіяльність та зобовязання зареєструвати і розглянути заяву позивача-1.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача щодо неналежного розгляду заяви позивача, не свідчить про завдання позивачам моральної шкоди.

На підставі викладеного позовні вимоги в цій частині позову задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Ухвалою суду від 01.03.2019р. було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір" (тут і надалі в редакції, чинній на час подачі позовної заяви).

Згідно ст.1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до положень ст.244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Цією ж нормою встановлено, що за подання до адміністративного суду фізичною особою позову немайнового характеру судовий збір складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з положенням ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір", за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду викладене і на те, що даний позов містить одну вимогу немайнового та одну вимогу майнового характеру, судовий збір повинен становити 1536,80 грн., а з урахуванням часткового задоволення позову лише в частині вимоги немайнового характеру, розподіл судових витрат слід провести шляхом стягнення з відповідача на користь державного бюджету судового збору в розмірі 768,40 грн.

Частиною першою статті 2 КАС передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_3 та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд дійшов до висновку, що при розгляді заяви позивача-1 відповідачем вчинені дії не у спосіб встановлений ОСОБА_3 та законами України, тому заява позивача-1 протягом тривалого часу залишається не зареєстрованою та не розглянутою на підставі та у спосіб, що визначений чинним законодавством, що в свою чергу призвело до протиправної бездіяльності.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області щодо не реєстрації та не надання відповіді за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.01.2019 року про надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Історична, 18, ) зареєструвати заяву ОСОБА_1 (74987, Херсонська область, м. Нова Каховка, смт. Дніпряни, вул.Новомаячківська, 70, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 03.01.2019 року про надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Історична, 18, ) надати у строки та в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» відповідь на заяву ОСОБА_1 (74987, Херсонська область, м. Нова Каховка, смт. Дніпряни, вул.Новомаячківська, 70, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 03.01.2019 року про надання можливості ознайомитись з матеріалами особової справи, робити копії та витяги з неї.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області (74900, Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Історична, 18, ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп. до Державного бюджету України на р/р: 6001; ГУК у. м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача: 899998; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 102010000