Справа № 826/10027/16
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив суд визнати незаконними та нечинними з моменту прийняття приписи пунктів 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, в частині регулювання суддівської винагороди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року даний адміністративний позов - задоволено повністю.

Визнано незаконними та нечинними з моменту прийняття пункти 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, в частині регулювання суддівської винагороди.

Зобов'язано Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду умотивовано тим, що відповідно до положень Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» регламентація правовідносин, які стосуються суддівської винагороди, може здійснюватися виключно на рівні Конституції України і законів України, як нормативно - правових актів, що мають вищу юридичну силу, тоді як регулювання суддівської винагороди на рівні підзаконних нормативно - правових актів заборонено, що свідчить про незаконність пунктів 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 в частині регулювання суддівської винагороди.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем, Кабінетом Міністрів України, подано апеляційну скаргу, у якій апелянт просить скасувати його та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що прийнятті оскаржуваного рішення Окружним адміністративним судом міста Києва неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, судом неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому відповідно до статті 317 КАС України є підстави для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Аргументації позиції апелянта полягає в тому, що, за переконанням КМ України, права, які, на думку ОСОБА_3, були порушені відповідачем, не могли бути реалізовані не в силу дії пунктів 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, а у зв'язку з не вчиненням ним відповідних дій.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 березня 1994 року ОСОБА_3 обрано суддею Перевальського районного суду Луганської області згідно рішення Луганської обласної ради народних депутатів.

Відповідно до Указу Президента України від 12 червня 1996 року №420/96 «Про призначення суддів» та Постанови Верховної Ради України від 05 жовтня 1996 року №210-V «Про обрання суддів» ОСОБА_3 з 19 серпня 1996 року обіймав посаду судді Стахановського міського суду Луганської області.

Згідно з Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року №634-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_3 звільнено з посади судді Стахановського міського суду Луганської області, а наказом Стахановського міського суду Луганської області №3 від 05 серпня 2015 року на підставі вищевказаної постанови Верховної Ради України позивача звільнено з посади судді Стахановського міського суду Луганської області з 05 серпня 2015 року.

Кабінетом Міністрів України 07 листопада 2014 року було прийнято Постанову №595 про «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 3 Тимчасового порядку встановлено, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

В розрізі приписів пункту 4 Тимчасового порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В оскаржуваному рішенні судом було зазначено, що врегулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно на рівні Конституції України і законів України як нормативно-правових актів, що мають вищу юридичну силу, тоді як регулювання суддівської винагороди на рівні підзаконних нормативно-правових актів прямо заборонено.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII (далі - Закон №794-VII).

Згідно ч.1 статті 3 вказаного Закону діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 статті 3 Закону №794-VII).

Разом з цим, приписами ч.1 статті 4 Закону №794-VII регламентовано, що Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За ч.2 статті 4 Закону №794-VII організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до статті 117 Конституції України та статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Статтею 116 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Таким чином, законодавством Кабінету Міністрів України надано повноваження видавати підзаконні нормативно-правові акти щодо реалізації державної політики у відповідній сфері.

Водночас, згідно п.3 Постанови № 595 від 07 листопада 2014 року, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації зобов'язані забезпечити: до 1 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі; невідкладне інформування Міністерства фінансів про зміну місцезнаходження бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, які переміщені з тимчасово неконтрольованої території.

Разом з тим, Постановою № 595 затверджено Тимчасовий порядок.

Пунктами 3, 4 Тимчасового порядку передбачено, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).

Разом з тим, загальновідомим є факт, що на даний час значна територія Луганської та Донецької областей є тимчасово неконтрольованою, а державні органи не можуть здійснювати там свої повноваження, або здійснюють їх не у повному обсязі.

Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України.

Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство України є учасником системи електронних платежів Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року №466 «Про зупинення здійснення фінансових операцій» зобов'язано банки України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Небанківським установам та національному оператору поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити операції з приймання/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою.

Слід зазначити, що Держава реалізує свої функції через відповідні органи державної влади, однак у випадку, коли відповідні органи не мають можливості здійснювати свої повноваження на певній території - відсутня й можливість здійснювати видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тому, враховуючи неможливість здійснення фінансування державних установ на території проведення антитерористичної операції та з метою забезпечення прав громадян України на соціальний захист, заробітну плату, 07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України і була прийнята Постанова № 595.

Тобто, відповідно до зазначених пунктів Тимчасового порядку, Кабінет Міністрів України у зв'язку з неможливістю здійснення контролю за використанням бюджетних коштів і неможливістю його забезпечення органами державної влади, встановив певні обмеження видатків з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування в населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а тому норми Тимчасового порядку щодо виплати в повному обсязі суддівської винагороди особі за період, коли установа, в якій він працював, розмішувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або була установа переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, є законодавчо обґрунтованими та необхідними.

Згідно ч.1,2 статті 142, ч.1 статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів;

Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно пунктів 1,2, 10, 12 статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, п.1 статті 48 БК України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно п.26 Прикінцевих та перехідних положень БК України норми і положення частини третьої статті 69, статті 129 (норми щодо суддівської винагороди), частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Крім того, на момент отримання відповіді Територіального управління Державної судової адміністрації у Луганській області щодо неможливості виплати суддівської винагороди позивачу, пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» також було передбачено, що норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Таким чином, в аспекті вищезазначеного, положення ч.2 статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин норм передбачених Бюджетним кодексом України, Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», адже беручи до уваги той факт, що видатки на здійснення правосуддя конкретним судом (в т.ч. на суддівську винагороду) здійснюються з державного бюджету, у випадку якщо відповідні органи не мають можливості здійснювати свої повноваження на певній території - відсутня й можливість здійснювати видатки з державного бюджету.

Судом першої інстанції було зазначено, що Кабінет Міністрів України не наділений Законом України «Про боротьбу з тероризмом» правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері соціального забезпечення у районі проведення антитерористичної операції.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції.

Крім того, ч.2 статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи.

Крім того, тимчасові заходи у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на територіях, які тимчасово не контролюються органами державної влади, передбачені положення Постанови № 595, спрямовані на впорядкування, організацію та забезпечення фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат, заробітних плат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Зазначені тимчасові заходи хоч і створюють додаткові труднощі для певної частини громадян щодо отримання виплат, але спрямовані на забезпечення реального виконання соціальних та інших виплат взагалі.

Крім того, суд першої інстанції погодився з позицією позивача та зазначив, що відповідач Постановою № 595 звузив права суддів на отримання суддівської винагороди.

Однак, аналіз положень Постанови № 595 дає підстави для висновку, про те що вказаний нормативно-правовий акт і затверджений ним Тимчасовий порядок жодним чином не скасовують, не обмежують і не звужують закріплені Конституцією України та Законом України «Про судоустрій та статус суддів» гарантії, права чи свободи позивача стосовно здійснення виплат йому суддівської винагороди, а лише встановлюють особливий порядок (механізм) реалізації державної політики, зокрема, в частині забезпечення здійснення виплат в т.ч. і соціальних, населенню у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Крім того, зазначений порядок не забороняє, не скасовує виплати, не обмежує права громадян, а лише визначає порядок фінансування бюджетних установ, зокрема, передбачає, що виплати в повному обсягу здійснюються у випадку, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Відтак, обставина, встановлена судом з приводу звуження оскаржуваною Постановою прав судді є недоведеною.

Відповідно до норм КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід зазначити, що право на судовий захист, закріплене статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси позивача.

В свою чергу, згідно п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо суд припиняє роботу у зв'язку із стихійним лихом, військовими діями, проведенням антитерористичної операції або іншими надзвичайними обставинами, суддя, який обіймає посаду в такому суді, може бути, за рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на строк не більше ніж на шість місяців прикріплений до іншого суду того ж рівня в іншій місцевості із збереженням за ним посадового окладу, але без відповідних доплат.

У Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, зазначено, зокрема, місто Стаханов Луганської області (на території якого розміщено Стаханівський міський суд Луганської області).

Разом з тим, Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам. Зокрема, цивільні справи, справи про адміністративні правопорушення і кримінальні провадження, підсудні Стаханівському міському суду Луганської області, було передано для забезпечення розгляду Сєвєродонецькому міському суду Луганської області.

Водночас, Рішенням Ради суддів від 23 грудня 2014 року № 76 встановлено вважати такими, що тимчасово прикріплені до штату суддів того самого рівня і спеціалізації в Донецькій і Луганській областях, що функціонують на території підконтрольній українській владі, суддів, які подали заяви на переведення на роботу на посадах суддів до інших судів України з судів, які тимчасово знаходяться на неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, до прийняття рішення про їх переведення у встановленому законом порядку.

Головам відповідних судів видати накази про тимчасове прикріплення таких суддів на підставі заяв суддів про прикріплення та штатних розписів у порядку та на умовах визначених у пункті 2 Рішення.

Зобов'язано Державну судову адміністрації України забезпечити виплату суддівської винагороди, обрахованої з дня останнього нарахування до дня тимчасового прикріплення та допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (у разі перебування у відпустці) та суддівської винагороди до моменту переведення у встановленому законом порядку в судах, до яких вони тимчасово прикріплені.

Згідно з додатком до цього Рішення судді та працівники апарату Стаханівського міського суду Луганської області прикріплені до Рубіжанського міського суду Луганської області.

Отже підставою для надання виплати позивачу суддівської винагороди на момент виникнення спірних правовідносин є прикріплення його до Рубіжанського міського суду Луганської області, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем зазначені дії вчинено не було.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що права, які на думку позивача були порушені (а саме нарахування та виплата суддівської винагороди за 2014-2015 роки), не могли бути реалізовані не в силу дії Пунктів 3, 4 Тимчасового порядку, а у зв'язку з невчиненням відповідних дій самим позивачем.

В той же час, позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження дійсного порушення його прав, свобод або інтересів оскаржуваними нормами Постанови № 595.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ч.2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень

Як вже зазначалося вище, позивач, оскаржує пункти 3, 4 Тимчасового порядку, затвердженого Постановою № 595.

Вказана Постанова Уряду є офіційним письмовим документом та перебуває у загальному доступі з моменту публікації в Урядовому кур'єрі 11 листопада 2014 року за № 209.

Таким чином, з моменту офіційного опублікування Постанови № 595, враховуючи те що, на думку позивача, до нього можуть бути застосовані норми Постанови № 595, позивач був обізнаний про факт можливого порушеного права.

Разом з тим, до суду позивач звернувся лише 07 січня 2016 року, підстави пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом - не зазначає та не аргументує.

З урахуванням наведених норм законодавства, а також встановлених судом обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було неповно і всебічно з'ясовано обставини справи, не досліджувалися в повній мірі докази, подані учасниками справи, також судом не надана оцінка всім аргументам учасників справи, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, не застосування до спірних відносин норм Бюджетного кодексу України та Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік»; невідповідності висновків суду обставинам справи; неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, внаслідок чого судом не було досліджено взагалі наявність порушеного права позивача; недоведеності обставин, що мають значення для справи, зокрема, щодо того що оскаржувана постанова не звужує права суддів.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає даний адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку