Справа № 640/383/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2019 року № 640/383/19

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Продакшн» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Продакшн» (далі також - ТОВ «Позитив Продакшн», позивач) до Головного управління ДФС у м. Києві (далі також - ГУ ДФС у м. Києві, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 05 жовтня 2018 року № (далі також - оскаржуване рішення).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем з порушенням норм чинного податкового законодавства та на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки, у зв'язку з чим воно є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2019 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись одноособово суддею Вовком П.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Крім того, ухвалою суду від 15 січня 2019 року, зокрема, запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).

ГУ ДФС у м. Києві у своєму відзиві на позовну заяву вказало, що оскаржуване рішення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки, з огляду на що просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ТОВ «Позитив Продакшн» надано відповідь на відзив, в якій позивач наполягає на заявлених позовних вимог та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 15 січня 2019 року витребувано у ТОВ «Вайтлайн» (), ТОВ «Кейнфор» (), ТОВ «Селінкс Україна» () належним чином завірені копії документів щодо взаємовідносин з позивачем, що підтверджують: наявність на підприємстві трудових ресурсів та основних засобів виробництва; укладання та виконання договорів з третіми особами щодо реалізації своїх зобов'язань на користь ТОВ «Позитив Продакшн», виконання таких зобов'язань особисто.

Станом на час вирішення справи по суті заявлених позовних вимог контрагентами позивача не виконано вимоги вказаної вище ухвали суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

За результатами проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Позитив Продакшн» (код 36114122) (номер телефону: , e-mail: ) з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Вайтлайн» () за червень та липень 2016 року, з ТОВ «Кейнфор» () за грудень 2016 року, з ТОВ «Селінкс Україна» () за липень 2016, відповідачем складено акт від 11 вересня 2018 року № 884/26-15-14-04-05/36114122 (далі також - акт перевірки), яким встановлено, зокрема, порушення позивачем вимог:

- п. 44.1 статті 44, п. 185.1 статті 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 статті 198, п. 200.1 статті 200, п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01 червня 2016 року по 31 липня 2016 року та з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року на суму 119 738, 00 грн. в тому числі червень 2016 року - 68 489, 00 грн., липень 2016 року - 40 841, 00 грн., грудень 2016 року - 10 408, 00 грн.

За наслідками розгляду заперечень ТОВ «Позитив Продакшн» від 21 вересня 2018 року на акт перевірки, ГУ ДФС у м. Києві повідомило позивача листом від 02 жовтня 2018 2018 року № 74714/10/26-15-14-04-05-12 про залишення висновків такого акту перевірки без змін.

Податковим органом під час проведення перевірки була встановлена відсутність реального характеру господарських операцій позивача з контрагентами ТОВ «Вайтлайн», ТОВ «Кейнфор» та ТОВ «Селінкс Україна», що і стало підставою для визнання відповідачем порушення ТОВ «Позитив Продакшн» вимог податкового законодавства.

На підставі наведених висновків акту перевірки, податком органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 05 жовтня 2018 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 149 673, 00 грн., з яких за основним платежем - 119 738, 00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 29 935, 00 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаного рішення, Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 13 грудня 2018 року, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення, а скаргу - без задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Обов'язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг, а умовою коригування об'єкту оподаткування у бік зменшення є фактичне придбання або виготовлення товарів (робіт, послуг).

Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту підлягає перевірці фактичне придбання (виготовлення) товару чи отримання послуги.

Формування податкового кредиту та об'єкту оподаткування на підставі правочинів, у межах яких було здійснено виключно обмін документами первинного бухгалтерського обліку та перерахування грошових коштів, чинним законодавством не передбачено.

Поряд з цим, фактичне не отримання товару, відсутність поважної розумної економічної або іншої причини здійснення таких операцій позбавляють платника податку права на податковий кредит за наслідками цих операцій навіть у випадку наявності належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому, в п. 187.1 статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до змісту п.п. 201.1, 201.7 та 201.8 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень вбачається, що підставою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними).

При цьому, як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містити достовірну інформацію про обставини, з якими законодавством пов'язує реалізацію права платника на податковий кредит та на формування об'єкту оподаткування.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є податковим ризиком. У цілях підтвердження обґрунтованості заявлених податкових вигод має бути встановлений їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність первинних документів, у тому числі й відносно учасників та умов господарських операцій.

Так, відповідно до акту перевірки, висновки щодо порушень з боку позивача вимог ПК України відповідач пов'язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Вайтлайн», ТОВ «Кейнфор» та ТОВ «Селінкс Україна».

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 05 травня 2016 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Вайтлайн» (виконавець) було укладено договір про надання рекламних послуг № 05/05_01, згідно з умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по наданню послуг з рекламного обслуговування замовника, виконання робіт з виробництва та розповсюдження рекламної продукції, надання послуг та супутніх робіт, які пов'язані та спрямовані на рекламування, просування товарних знаків та господарської діяльності замовника, згідно з умовами, що визначені цим договором та додатками до договору, що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити належним чином виконані або/та надані роботи або/та послуги.

Також, 05 травня 2016 року між позивачем (замовник) та ТОВ «Вайтлайн» (виконавець) було укладено договір № 05/05_02, відповідно до умов якого виконавець протягом строку дії та на умовах цього договору приймає на себе зобов'язання щодо постачання постерів для торгової мережі «ЕКО-маркет» згідно специфікації, зазначеної у додатку № 1 до даного договору (далі - продукція), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити роботу на умовах та в порядку, визначених цим договором.

З метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце з ТОВ «Вайтлайн», позивачем було надано суду копії відповідних документів, а саме: додатки № 1 від 05 травня 2016 року, № 2 від 10 травня 2016 року, № 3 від 12 травня 2016 року, № 4 від 12 травня 2016 року, № 5 від 12 травня 2016 року, № 6 від 12 травня 2016 року, № 7 від 12 червня 2016 року, № 8 від 12 травня 2016 року, № 9 від 12 травня 2016 року, № 10 від 01 червня 2016 року, № 11 від 20 червня 2016 року до договору про надання рекламних послуг № 05/05_01 від 05 травня 2016 року, разом із фото звітами до таких додатків; платіжні доручення № 3425 від 15 червня 2016 року, № 52 від 27 травня 2016 року, № 100004792 від 06 червня 2016 року, № 100004797 від 06 червня 2016 року, № 100004799 від 06 червня 2016 року, № 3431 від 16 червня 2016 року, № 570 від 07 червня 2016 року, № 3668 від 06 червня 2016 року, № 3432 від 16 червня 2016 року, № 100004794 від 08 червня 2016 року, № 100004810 від 08 червня 2016 року, № 3434 від 22 червня 2016 року, № від 18 серпня 2016 року, № 3448 від 23 червня 2016 року, № 100004812 від 22 червня 2016 року, № 3459 від 01 липня 2016 року, № 100004875 від 24 червня 2016 року, № 100004798 від 24 червня 2016 року, № 100004796 від 24 червня 2016 року, 3462 від 04 липня 2016 року, № 30260 від 24 червня 2016 року, № 30548 від 29 червня 2016 року, № 3553 від 16 серпня 2016 року, № від 11 липня 2016 року, № від 11 липня 2016 року, № від 11 липня 2016 року, № від 11 липня 2016 року, № від 11 липня 2016 року, № від 08 липня 2016 року, № 100006886 від 13 липня 2016 року, № 100006885 від 13 липня 2016 року, № 100006883 від 13 липня 2016 року, № 33135 від 14 липня 2016 року, № 32092 від 08 липня 2016 року, № 32099 від 08 липня 2016 року, № 32097 від 08 липня 2016 року; акти надання послуг № 7 від 02 червня 2016 року, № 146 від 02 червня 2016 року, № 151 від 08 червня 2016 року, № 152 від 08 червня 2016 року, № 153 від 08 червня 2016 року, № 8 від 06 червня 2016 року, № 149 від 07 червня 2016 року, № 176 від 17 червня 2016 року, № 9 від 06 червня 2016 року, № 174 від 17 червня 2016 року, № 175 від 17 червня 2016 року, № 14 від 17 червня 2016 року, № 178 від 21 червня 2016 року, № 35 від 21 червня 2016 року, № 179 від 22 червня 2016 року, № 66 від 23 червня 2016 року, № 183 від 23 червня 2016 року, № 184 від 23 червня 2016 року, № 185 від 23 червня 2016 року, № 118 від 07 липня 2016 року, № 217 від 11 липня 2016, № 218 від 11 липня 2016 року, № 219 від 11 липня 2016 року, № 220 від 11 липня 2016 року, № 221 від 11 липня 2016 року, № 239 від 14 липня 2016 року, № 240 від 14 липня 2016 року, № 122 від 12 липня 2016 року, № 233 від 13 липня 2016 року, № 234 від 13 липня 2016 року, № 235 від 13 липня 2016 року, № 119 від 07 липня 2016 року, № 237 від 14 липня 2016 року, № 242 від 14 липня 2016 року, № 243 від 14 липня 2016 року, № 244 від 14 липня 2016 року; рахунки на оплату № 18 від 02 червня 2016 року, № 19 від 06 червня 2016 року, № 20 від 06 червня 2016 року, № 25 від 17 червня 2016 року, № 39 від 21 червня 2016 року, № 80 від 23 червня 2016 року, № 91 від 23 червня 2016 року, № 134 від 07 липня 2016 року, № 138 від 12 липня 2016 року, № 135 від 07 липня 2016 року; специфікацію від 05 травня 2016 року; видаткові накладні № 77 від 23 червня 2016 року, № 188 від 24 червня 2016 року, № 191 від 29 червня 2016 року; договір про відступлення права вимоги № 1208 від 12 серпня 2016 року.

10 травня 2016 року між ТОВ «Позитив Продакшн» (замовник) та ТОВ «Селінкс Україна» (виконавець) було укладено договір № 10/05 про надання рекламних послуг, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по наданню послуг з рекламного обслуговування замовника, виконання робіт з виробництва та розповсюдження рекламної продукції, надання послуг та супутніх робіт, які пов'язані та спрямовані на рекламування, просування товарних знаків та господарської діяльності замовника, згідно з умовами, що визначені цим договором та додатками до договору, що є невід'ємною частиною договору, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити належним чином виконані або/та надані роботи або/та послуги.

З метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце з ТОВ «Селінкс Україна» позивачем було надано суду копії відповідних документів, а саме: додатки № 1, № 2 від 10 травня 2016 року та від 01 червня 2016 року до договору про надання рекламних послуг № 10/05 від 16 травня 2016 року разом із фото звітами до таких додатків; платіжні доручення № 3489 від 14 липня 2016 року, № 100004811 від 01 липня 2016 року, № 100005732 від 01 липня 2016 року, № 100004815 від 01 липня 2016 року, № 100004813 від 01 липня 2016 року, № 100004808 від 01 липня 2016 року, № від 04 липня 2016 року, № від 04 липня 2016 року, № від 04 липня 2016 року, № від 04 липня 2016 року, № 3488 від 14 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № від 05 липня 2016 року, № 100006242 від 06 липня 2016 року, № 100006244 від 06 липня 2016 року; акти надання послуг № 15 від 01 липня 2016 року, № 196 від 01 липня 2016 року, № 197 від 01 липня 2016 року, № 198 від 01 липня 2016 року, № 199 від 01 липня 2016 року, № 200 від 01 липня 2016 року, № 201 від 01 липня 2016 року, № 202 від 04 липня 2016 року, № 203 від 04 липня 2016 року, № 204 від 04 липня 2016 року, № 45 від 04 липня 2016 року, № 206 від 05 липня 2016 року, № 207 від 05 липня 2016 року, № 208 від 05 липня 2016 року, № 209 від 05 липня 2016 року, № 210 від 05 липня 2016 року, № 211 від 05 липня 2016 року, № 213 від 06 липня 2016 року, № 214 від 06 липня 2016 року, рахунки на оплату № 38 від 01 липня 2016 року, № 37 від 04 липня 2016 року.

26 грудня 2016 року між ТОВ «Позитив Продакшн» (замовник) та ТОВ «Кейнфор» (виконавець) було укладено договір № 26/12, відповідно до умов якого виконавець протягом строку дії та на умовах цього договору приймає на себе зобов'язання щодо постачання постерів для торгової мережі «ЕКО-маркет» згідно специфікації, зазначеної в додатку № 1 до даного договору (далі - продукція), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити роботу на умовах та в порядку, визначених цим договором.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано суду копію специфікації, яка є додатком № 1 до договору № 26/12 від 26 грудня 2016 року; копію платіжних доручень № 15 від 18 січня 2017 року, № 64968 від 22 грудня 2016 року, копію видаткової накладної № 265 від 29 грудня 2016 року, копію рахунку-фактури № 265 від 26 грудня 2016 року, копію видаткової накладної № 453 від 30 грудня 2016 року.

Крім того, в ході розгляду справи представником позивача надано суду копії податкових накладних по взаємовідносинах із вказаними вище контрагентами.

Як зазначено в акті перевірки (т. 1 а.с. 73-74) аналізом Єдиного державного реєстру судових рішень виявлено наступне (витяг із справи від 01 січня 2017 року справа №757/60045/16-к по кримінальному провадженню № 0000375 від 07 травня 2014 року): «в ході проведення заходів будо встановлено, що на ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ _1, і пп. НОМЕР_1 задіяний в схемі мінімізації податків та обготівковує кошти через банківські установи. Для цих цілей ОСОБА_6 оформив на власне ім'я 65 підприємств, на яких він рахується керівником та засновником, а саме:…

В подальшому було встановлено інші СПД, які задіяні в схемі мінімізації податкових зобов'язань:…ТОВ «Вайтлайн» ()..».

Також, в акті перевірки вказано (т. 1 а.с. 81) аналізом Єдиного державного реєстру судових рішень виявлено наступне (витяг із справи від 28 листопада 2017 року, справа №756/15479/17 по кримінальному провадженню № 0000055 від 30 червня 2016 року): «Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи незаконно використовуючи реквізити ТОВ «Селінс Україна» (податковий номер 40086172) з метою безпідставного формування податкового кредиту з ПДВ та завищенню валових витрат реально діючим підприємствам - вигодонабувачам, вчинили пособництво службовим особам таких підприємств в ухиленні від сплати податків».

Враховуючи, що сторонами не надано доказів на підтвердження того, що кримінальні провадження № 0000375 та № 0000055 завершені, зокрема, складено обвинувальні акти та направлено до суду, суд не приймає вказані докази до уваги.

Натомість, зважаючи на сталу судову практику у даній категорії спорів, суд вважає за необхідне дослідити реальність господарський операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки для визначення податкових пільг, господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пп. 2.15 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, визначено, що первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству, логічна ув'язка окремих показників.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків

Таким чином, єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту та сум, на які збільшено від'ємне значення фінансового результату до оподаткування, мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.

При вирішенні адміністративної справи № 809/1337/17 (постанова від 04 вересня 2018 року) Верховним Судом було сформовану обов'язкову для врахування судами правову позицію, згідно з якою презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку. За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником-платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг). Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкових накладних та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах, а також те, що для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту.

У той же час, пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорам.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі №826/14619/13-а, від 14 серпня 2018 року у справі № 816/2045/17.

Матеріалами справи встановлено, що з метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце з ТОВ «Вайтлайн», ТОВ «Кейнфор» та ТОВ «Селінкс Україна», позивачем було надано суду копії відповідних документів, а саме: специфікації, акти надання послуг, рахунки на оплату, платіжні доручення, видаткові та податкові накладні.

Проаналізувавши вказані документи в контексті наведених норм, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав вважати надані позивачем документи первинними бухгалтерськими документами, які б підтверджували фактичне надання рекламних послуг, оскільки у первинному документі має бути конкретизовано, які саме роботи були надані (зміст та обсяг господарської операції) із зазначенням їх вартості (вартісний вираз), годин виконання робіт (одиниця виміру господарської операції) тощо, однак в актах надання послуг зазначено лише загальне найменування робіт (проведення промо-акцій, проведення дегустацій, тощо) та їх вартість без конкретизування об'ємів та напрямків, за якими надавались послуги, кількості відпрацьованих годин, у тому числі перелік використаних ресурсів та/або частина їх вартості, що включена до вартості робіт. Також відсутні будь-які дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (безпосередньо здійснювали дегустації, промо-акції, і т.д.).

При цьому, варто зауважити, що акти надання послуг та рахунки на оплату не містять в собі таких обов'язкових реквізитів як дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а саме зазначень ПІБ та посад осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.

Отже, вказані обставини роблять неможливим встановлення дійсного змісту та обсягу господарських операцій і факту використання їх результатів у господарській діяльності позивача.

Таким чином, з наданих позивачем документів не вбачається, які критерії використовувались для визначення вартості робіт та, відповідно, необхідність та доцільність використання їх в господарській діяльності позивача і правомірність формування податкового кредиту.

Суд звертає увагу, що надані позивачем первинні бухгалтерські документи на підтвердження використання наданих вказаними вище контрагентами послуг у своїй господарській діяльності, а саме виконання власних зобов'язань за договорами з ТОВ «Три ведмеді», ТОВ «Альянс Новобуд», ТОВ «І ЕС ТІ Медія», ТОВ «Сандора» та інш., також не відповідають вимогам положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», з огляду на відсутність в них обов'язкових реквізитів (наприклад т. 1 а.с. 248, 250 відсутній підпис замовника в актах надання послуг; т. 1 а.с. 219 відсутня інформація про особу, яка підписала видаткову накладну від замовника і т.д.).

Крім того, під час розгляду справи судом витребовувся вирок Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року по справі № 757/22807/17-к, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 205-1 Кримінального кодексу України, та на який йдеться посилання в акті перевірки.

Печерським районним судом міста Києва, зокрема, було встановлено, що після перереєстрації 23 грудня 2016 року ТОВ «Кейнфор» на своє ім'я ОСОБА_1 участь у здійсненні підприємницької діяльності такого товариства не приймав, угод фінансового характеру не укладав, печаткою підприємства не користувався, не призначав та не звільняв з посад працівників, а реєстраційні та установчі документи зазначеного підприємства передав невстановленій слідством особі на ім'я Андрій.

У той же час, всі надані суду первинні документи по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Кейнфор» підписані директором ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 статті 78 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд виходить із того, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Отже, подані позивачем первинні документи бухгалтерського та податкового обліку не є достатніми доказами фактичного виконання операцій; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що свідчить про безтоварність господарських операцій та виключає правомірність їх відображення у податковому обліку позивача. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 2а-1670/5096/12 (№ К/9901/12890/18), від 30 січня 2018 року у справі № 2а-0870/6083/11 (№ К/9901/541/18), а також у постановах Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року у справі № 21-3788а15 (№ 826/15034/14), від 14 березня 2017 року у справі № 21-1513а16.

На підставі наведеного вище, суд констатує відсутність належного документального підтвердження, а, як наслідок, і реального характеру виконання зазначених господарських зобов'язань між позивачем та його контрагентами.

Водночас, з урахуванням наведених положень законодавства, вбачається, що за відсутності факту придбання товарів/послуг або в разі якщо придбані товари/послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу валових витрат підприємства, навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав, а також не спростував доводів суб'єкта владних повноважень.

Враховуючи все зазначене вище, обґрунтованими є викладені відповідачем в акті перевірки позивача висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

А як наслідок, правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, є оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача, що ґрунтуються на зазначених висновках акту перевірки.

Згідно з положеннями статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення прийнято відповідачем у відповідності до критеріїв, визначених ч. 2 статті 2 КАС України.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив Продакшн» (03115, місто Київ, вулиця Котельникова, будинок 25; ) до Головного управління ДФС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк