Справа № 826/7080/16
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 826/7080/16

Провадження № 11-1433апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,

представника позивача -ОСОБА_3,

представника відповідача - КовалевськогоЄ. В.,

розглянула в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М., третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про визнання протиправними дій та скасування рішення

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2018 року (суддя Амельохін В. В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2018 року (судді Бужак Н. П., Костюк Л. О., Троян Н. М.),

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати неправомірними дії Приватного нотаріуса щодо проведення державної реєстрації обтяження іпотекою квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), на користь ТОВ «Вектор Плюс» за реєстраційним номером в Державному реєстрі іпотек 11396342;

- скасувати рішення вказаного нотаріуса від 30 вересня 2015 року про державну реєстрацію обтяження іпотекою зазначеної квартири на користь ТОВ «Вектор Плюс», індексний номер 24891656.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Приватний нотаріус, вчиняючи вказані реєстраційні дії, не дотримався вимог законів України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку»), від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 26 червня 2018 рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та закриваючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виходячи із заявлених позовних вимог захист прав та інтересів позивача підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції змінити у резолютивній частині.

На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір про право відсутній, бо спірні правовідносини у цій справі не пов'язані з невиконанням цивільно-правової угоди та реєстрацією права власності на спірне нерухоме майно, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії Приватного нотаріуса, яка у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 7 серпня 2018 року відкрив касаційне провадження, а ухвалою від 11 грудня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки в касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення у зв'язку з порушенням правил предметної юрисдикції.

У відзиві на касаційну скаргу позивача представник третьої особи - ТОВ «Вектор Плюс» просить залишити скаргу ОСОБА_5 без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Представник третьої особи зазначає, що у справі наявний спір про право на об'єкт нерухомого майна, щодо якого вчинено державну реєстрацію, тому позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. На обґрунтування своїх доводів представник третьої особи посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах від 11, 17 квітня 2018 року (справи № 826/366/16, 815/6956/15, провадження № 11-96апп18, 11-192апп19 відповідно).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 11 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 2619/0808/71-074 (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк має право надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 145 300 доларів США на строк по 11 серпня 2034 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Кредит надається позичальнику лише після: надання документу, що підтверджує здійснення оплати не менше ніж 10 % вартості об'єкта нерухомості відповідно до укладеного позичальником договору купівлі-продажу, зазначеного у пункті 1.4 цього договору; виконання позичальником умов підпунктів 3.10-3.11 цього договору; укладання іпотечного договору про іпотеку об'єкта нерухомості, зазначеного в пункті 1.4 кредитного договору.

Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з метою придбання спірної квартири.

11 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 2619/0808/71-074-Z/1 (далі - іпотечний договір), за умовами якого забезпечується належне виконання позивачем вимог Банку, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору.

Згідно з пунктом 2 іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно - спірну квартиру. Предмет іпотеки належить іподекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. 11 серпня 2008 року за № 1579 та зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 11 серпня 2008 року.

Підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 Іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цієї статті у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у пункті 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки.

30 вересня 2015 року, як зазначено ОСОБА_5 у позовній заяві, Приватним нотаріусом здійснено обтяження іпотекою спірної квартири на користь ТОВ «Вектор Плюс», що оформлено рішенням в Державному реєстрі іпотек, індексний номер: 24891656 від 30 вересня2015 року, запис про право власності 11396342.

Вважаючи, що відповідач порушив його права та інтереси, ОСОБА_5 звернувся до суду за їх захистом.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ураховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанцій про те, що цей спір є не публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня, 15 травня 2018 року (справи № 826/366/16, 815/6956, 826/2691/16; переведення № 11-96апп18, 11-192апп18, 11-351апп18 відповідно).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За правилами частини першої статті 350 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене касаційну скаргу ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2018 року - без змін.

Не підлягають задоволенню також вимоги касаційної скарги про зміну резолютивної частини рішення суду першої інстанції, оскільки прийняття такого рішення можливе лише в разі апеляційного перегляду по суті, який у цій справі не відбувся у зв'язку із закриттям провадження у справі з процесуальних підстав.

Керуючись статтями 243, 341, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв
Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна Л. І. Рогач
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
В. І. Данішевська О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко Л. М. Лобойко В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська