Справа № 520/9167/18
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 р.Справа № 520/9167/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 26.11.18 року по справі № 520/9167/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), у якому просив суд: визнати бездіяльність Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018; зобов'язати Міністерство оборони України надати інформацію та документи зазначені у запиті про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018, у спосіб зазначений в цьому запиті протягом 5днів з дня набрання рішенням суду чинності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ним 08.10.2018 року направлено електронною поштою запит про доступ до публічної інформації на адресу Міністерства оборони України. Відповідь на запит просив надати на електронну пошту за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначив, що станом на 21.10.2018р. відповідь на запит на електронну пошту йому не надіслана, у зв'язку з чим вважає, що з боку Міністерства оборони України наявна протиправна бездіяльність.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 вказаний адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018р. Зобов'язано Міністерство оборони України повторно розглянути запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018 р., з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилався на те, що є всі підстави стверджувати про помилку суду першої інстанції у предметі судового розгляду, помилку у спірних правовідносинах та про розгляд і надання судом правової оцінки обставинам, які не стосувались спірних правовідносин, та про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивачем 08.10.2018 був направлений електронною поштою запит про доступ до публічної інформації на адресу Міністерства оборони України на електрону пошту (скриньку): ., яка вказана на офіційному сайті Міністерства оборони України, в якому зазначено, що запит на інформацію може бути поданий: фізичною, юридичною особою, об'єднаннями громадян без статусу юридичної особи на поштову адресу: 03168, Київ, Повітрофлотський проспект, 6, через Відділ по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації Департаменту інформаційно-організаційної роботи та контролю Міністерства оборони України за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 30/1, (Центральний будинок офіцерів), 2-й поверх, к. 349, на електронну адресу .

Так, відповідно до змісту запиту від 08.10.2018р. ОСОБА_1 просив: 1) повідомити, якій кількості осіб у період з 01.05.2018р. по 01.06.2018р. Міністерством оборони України призначено одноразову грошову допомогу згідно ст. 16 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII та Порядку затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р.; 2) в разі наявності таких рішень надати їх копії.

Відповідь на запит просив надати на електронну пошту за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Станом на 21.10.2018р. на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідь на зазначений запит не надійшла.

Позивач, вважаючи свої права на доступ до публічної інформації порушеними, шляхом бездіяльності відповідача, що полягає у неправомірному ненаданні відповіді на запит позивача про інформацію та порушення норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 0290/204(з)/98 від 09.10.2018 не містить в повному обсязі запитуваної позивачем у запиті від 08.10.2018р. інформації, а рішення, які містять інформацію з обмеженим доступом повинні бути надані на запит Міністерством оборони України саме з обмеженням конфіденційної інформації, а не всього документа.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Тобто, позивач у порядку, визначеному Законом, є запитувачем інформації та наділений правом одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, а Міністерства оборони України є розпорядником інформації, відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», отже, зобов'язано не лише оприлюднювати публічну інформацію на своєму офіційному веб-сайті, проте й надавати таку інформацію за запитами на інформацію.

Згідно ст. 22 «Закону України "Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив повідомити, якій кількості осіб у період з 01.05.2018 по 01.06.2018 Міністерством оборони України призначено одноразову грошову допомогу згідно ст. 16 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII та Порядку затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013р., а в разі наявності таких рішень просив надати їх копії.

Як встановлено судом з долученої до матеріалів справи відповіді Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 0290/204(з)/98 від 09.10.2018р. відповідач вказав, що в межах повноважень повідомляється, що за період з 01.05.2018р. по 01.06.2018р. одноразову грошову допомогу відповідно до ст.16 ЗУ «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було призначено 683 особам та зазначено, що рішення про призначення допомоги належить до конфіденційної інформації та згідно зі ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" ця інформація має обмежений доступ, у зв'язку з чим розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні даного запиту.

Частиною 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Крім того, відповідно що ч.7 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначено, що обмеженню доступу, за приписами, підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 року у справі №806/1726/16.

З системного аналізу вищезазначених норм права випливає, що навіть якщо запитувана інформація належить до інформації з обмеженим доступом або є конфіденційною інформацією, відповідно до приписів ч.7 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. В такому випадку якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення Міністерством оборони України повинна бути надана інформація, доступ до якої необмежений.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки інформація в запиті від 08.10.2018р. стосується розпорядження бюджетними коштами, відповідь Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 0290/204(з)/98 від 09.10.2018 не містить в повному обсязі запитуваної позивачем у запиті від 08.10.2018р. інформації, а рішення, які містять інформацію з обмеженим доступом повинні бути надані на запит Міністерством оборони України саме з обмеженням конфіденційної інформації, а не всього документа.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, вказана відповідь на запит не була направлена на електронну адресу позивача, про що останній просив у своєму запиті, а також до матеріалів справи не надано жодних доказів надіслання відповіді поштовим зв'язком на адресу позивача.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а і право на своєчасність її отримання. У частині реалізації права особи на отримання інформації суб'єкт владних повноважень має можливість виправити допущене порушення шляхом надання запитуваної інформації. Однак, як встановлено судом із відповіді запит позивача не виконаний у повному обсязі. Водночас порушення суб'єктом владних повноважень права на своєчасність доступу до публічної інформації є невідновлювальним, тобто суд може лише констатувати порушення, а сам суб'єкт владних повноважень пропуск строку виправити не може, оскільки перебіг часу не залежить від волі будь-яких осіб. Тому порушення строків вчинення передбачених законом дій суб'єктом владних повноважень не може бути виправлено навіть після вчинення юридично значимих дій на виконання своїх обов'язків.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в рішенні від 26 червня 2018 року по справі № 800/369/17.

У зв'язку з вищевикладеним, суд дійшов вірного висновку, що вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 05.10.2018 р. підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Міністерства оборони України надати інформацію та документи зазначені у запиті про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018 р. у спосіб зазначений у цьому запиті протягом 5 днів з дня набрання рішенням суду чинності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Отже, оскільки, повноваження Міністерства оборони України щодо надання інформації та документів зазначених у запиті про доступ до публічної інформації є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, адміністративний суд не може перебирати на себе його функцій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовну вимогу позивача та зобов'язав відповідача повторно розглянути запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: 08.10.2018 р., з урахуванням висновків суду.

Щодо інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року по справі № 520/9167/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) М.М. Яковенко О.П. Лях
Повний текст постанови складено 27.03.2019 року