Справа № 0640/4674/18
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4674/18

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

20 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача:ОСОБА_3,

третьої особи: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції України, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування наказу від 21.06.2018 року №186-о, зобов'язання провести конкурс,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної екологічної інспекції України, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування наказу Державної екологічної інспекції України №186-0 від 21 червня 2018 року «Про призначення ОСОБА_4С.» та зобовязання відповідача провести конкурс на зайняття вакантної посади начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року задоволено позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні представник відповідача та третя особа апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач у судовому засіданні про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Кабінету ОСОБА_5 України №102 від 21.02.2018 "Про питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища", створено Державну екологічну інспекцію Поліського округу.

Так, 29 травня 2018 року проведено державну реєстрацію юридичної особи Державної екологічної інспекції Поліського округу.

Наказом Державної екологічної інспекції України №186-0 21 червня 2018 року на посаду начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу було призначено ОСОБА_4, за переведенням з посади начальника Державної екологічної інспекції у Житомирській області без проведення конкурсу на зайняття вакантної посади.

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними (стаття 21); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (стаття 43); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64); кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68).

Статтею 8 Конституції України визначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Так, відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, регулює Закон України Про державну службу від 10 грудня 2015 року №889-VIIІ (Закон №889).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №889 посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Виходячи із положень абзацу 2 п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу», посада начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу є посадою державної служби, яка відповідає категорії «Б», як посада керівника територіального органу державного органу.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону №889 з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов'язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, що затверджується Кабінетом ОСОБА_5 України.

Так, процедура проведення конкурсу регулюється Главою 2 Закону України «Про державну службу» та Порядком проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_5 України від 25.03.2016 №246 (Порядок №246).

Пунктом 3 Порядку №246 визначено принципи проведення конкурсу, зокрема серед іншого конкурс проводиться з дотриманням принципів забезпечення рівного доступу, законності, прозорості, ефективного і справедливого процесу відбору.

Згідно положень ч. 2 ст. 23 Закону №889 та абзацу 2 п. 5 Порядку №246 рішення про оголошення конкурсу на зайняття посади категорій "Б" приймає керівник державної служби.

При цьому, абзацом 2 ч. 1 ст. 27 Закону №889 визначено, що конкурс на зайняття вакантної посади державної служби категорії «Б» у державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя, проводить конкурсна комісія, утворена керівником державної служби державного органу вищого рівня.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, ч. 1 ст. 41 Закону №889 визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

-на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №889 рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

При цьому, нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої групи оплати праці без урахування юрисдикції державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем юрисдикції в межах однієї групи оплати праці.

Частиною 2 ст. 51 Закону України «Про державну службу» визначено, що з метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється: на всю територію України; на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя; на територію одного або кількох районів, міст обласного значення.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі постанови Кабінету ОСОБА_5 України №102 від 21.02.2018 ліквідуються ряд територіальніих органів Держекоінспекції, зокрема Державна екологічна інспекція у Житомирській області та Державна екологічна інспекція у Рівненській області та утворюються міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, серед яких Державна екологічна інспекція Поліського округу (Житомирська та Рівненська області).

Із наведеного вище слідує, що повноваження Державної екологічної інспекції у Житомирській області поширюються на територію Житомирської області, а повноваження Державної екологічної інспекції Поліського округу поширюються на територію Житомирської та Рівненської області.

Тобто, юрисдикція новоствореної установи розширюється у зв'язку тим, що фактично ліквідовувались територіальні інспекції у двох областях, тоді як було утворено лише один новий міжрегіональний орган, повноваження якого, тобто територіальна юрисдикція, поширюється на дві області.

У ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 до прийняття оскаржуваного наказу займав посаду начальника Державної екологічної інспекції у Житомирській області на яку він був призначений за результатами проведеного конкурсу.

Тоді як, переведення ОСОБА_4 на посаду начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу не є рівнозначною посаду, оскільки територіальна юрисдикція органу є значно більшою, а тому призначенню на вказану посаду має передувати проведення конкурсу.

Зважаючи на те, що призначення на вищевказану посаду на конкурсній основі, прямо передбачено діючим законодавством, то в даному випадку відповідач обираючи самостійно процедуру прийняття на роботу ОСОБА_4, діяв поза межами своїх повноважень та всупереч вимогам чинного законодавства.

Стосовно наявності порушеного права позивача та наявності правових підстав для звернення до суду з даним позовом, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому звязку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту субєктивного права; б) є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для субєктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 мав намір взяти участь у конкурсі на зайняття посади начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу, проте у звязку із прийняттям відповідачем оскаржуваного наказу дане право позивача було обмежено.

Отже, аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем було порушено конституційне право позивача на прийняття участі у конкурсі на зайняття вакантної посади начальника Державної екологічної інспекції Поліського округу, оскільки в порушення вимог закону без проведення конкурсу на заміщення вказаної вакантної посади, чим безпідставно надано перевагу ОСОБА_4 та порушено охоронюваний законом інтерес позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_5 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 березня 2019 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7