Справа № 1340/4184/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/294/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Лунь З.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 12 год. 34 хв. 19 листопада 2018 року, повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року, у справі № 1340/4184/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Львівська міська рада про визнання протиправним і скасування розпорядження,

В С Т А Н О В И В:

13.09.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, просив визнати протиправним та скасувати розпорядження від 07.05.201 №262 «Про демонтаж бетонної огорожі».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна огорожа знаходиться на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачу, а тому, з огляду п.1.6.1 Положення, не має ознак самочинного будівництва. Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що в оскаржуваному розпорядженні не вказано чітко, яку огорожу рекомендовано демонтувати, як вбачається із схематичного зображення ЛКП «Левандівка» самочинно влаштованих огорож на вул. Пропелерна, 26, між будинками № 22 і № 26 огорожі не встановлено, а між земельними ділянками за вказаними адресами встановлено дві секції огорожі довжиною 2.20 м кожна по обидві сторони будинку № 22. Також судом першої інстанції не встановлено порушення позивачем прав та законних інтересів інших осіб. Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність розпорядження, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача щодо спірних відносинах необхідного обсягу повноважень на зобов'язання особи у примусовому (розпорядчому, наказному) порядку знести самочинне будівництво та підмінити таким чином суд.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Залізнична районна адміністрація подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки постанові адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради №274 від 30.12.2014, якою на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 152 КУпАП. Скаржник вказує, що ЛКП «Левандівка» неодноразово скеровувало рекомендованою кореспонденцією позивачу попередження із вимогою провести демонтаж збірно-розбірної бетонної огорожі, довжиною 6,6м, яка складається з трьох секцій довжиною кожна по 2,2 м, самочинно встановленому між будинками 22-26 на вул. Пропелерній та зі сторони вул. Пропелерної, проте позивач огорожу не демонтував. Скаржник зазначає, що встановлення збірно-розбірної бетонної огорожі здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, така встановлена самочинно, без отримання відповідного дозволу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що суд першої інстанції при прийнятті рішення з'ясував всі обставини справи, дав належну оцінку діям відповідача, не допустив жодних порушень норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка і житловий будинок на АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №563576 від 16.05.2003, державним актом на право власності на земельну ділянку площею 0,0478 га від 23.01.2006 та свідоцтвом про право власності на частину будинку від 09.04.2013 серії НОМЕР_1(а.с.8-10).

07.05.2018 Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, розглянувши заяву гр.ОСОБА_4, власниці квартири АДРЕСА_1, від 25.11.2014, враховуючи постанову Залізничного районного суду м.Львова від 10.04.2017 (справа №462/7826/15), керуючись рішенням Львівської міської ради від 09.09.2011 №835 «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львова», винесла розпорядження №262 «Про демонтаж бетонної огорожі, самочинно встановленої гр. ОСОБА_3», пунктом 2 якого рекомендовано ОСОБА_3, співвласнику буд.АДРЕСА_1, в термін до 01.06.2018 демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4 м, яка складається з 3-х секцій довжиною кожна по 2,20 м, самочинно встановлену між будинками АДРЕСА_1 При невиконанні гр. ОСОБА_3 даного розпорядження зобов'язано ЛКП «Левандівка» в термін до 20.06.2018 підготувати та передати в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації відповідні документи до подання позову в суд про примусове виконання пункту 2 вказаного розпорядження.

Вважаючи вказане розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до підпунктів 3, 6 пункту «б» частини 1 статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Згідно з підпунктом 5.3.3 пункту 5.3 «Повноваження у галузі будівництва» Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 №777, до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва віднесено розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом та департаментом містобудування, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу та ін.).

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 01.11.2016 №977 затверджено Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради відповідно до пункту 4.50 якого до повноважень районної адміністрації віднесено розгляд питань та вжиття заходів у порядку, встановленому виконавчим комітетом, щодо фактів самовільного будівництва (погодження, приведення до попереднього стану, демонтажу тощо).

З метою вдосконалення порядку врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, посилення контролю щодо самочинного будівництва, відповідальності фізичних та юридичних осіб за порушення вимог ведення будівництва, дотримання правил користування будинками і спорудами, пам'ятками архітектури, житловими і нежитловими приміщеннями, прибудинковими територіями, зонами охорони пам'яток рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 №835 затверджено Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові (далі - Положення №835).

Відповідно до пункту 3.1. Положення №835 розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об'єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво.

Відповідно до підпункту 3.5.7 пункту 3.5 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, голова районної адміністрації у порядку, визначеному законодавством видає у межах компетенції районної адміністрації розпорядження, вносить в них зміни та доповнення, організовує їх виконання.

Згідно з частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти голови районної в місті ради, прийняті в межах наданих повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Положенням №835 встановлено, що підготовку проектів розпоряджень голів районних адміністрацій за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об'єктів містобудування здійснюють міжвідомчі комісії при районних адміністраціях.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007 №331 затверджено Положення про міжвідомчі комісії при виконкомі і районних адміністраціях Львівської міської ради відповідно до підпункту 3.11 пункту 3 якого міжвідомча комісія розглядає питання і дає технічні висновки про здійснене (здійснюване) юридичними, фізичними особами, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності самочинне будівництво, самочинну реконструкцію, переобладнання та капітальний ремонт існуючих об'єктів відповідно вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого відповідним рішенням виконавчого комітету.

Згідно з пунктом 4.8 розділу 4 «Порядок розгляду заяв з питань самочинного будівництва» Положення №835 висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями затверджує своїм розпорядженням голова районної адміністрації.

Відповідно до пункту 5.1 Положення №835 міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з таких рішень: 5.1.1. про передачу матеріалів до суду у разі істотного відхилення будівництва від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або істотного порушення будівельних норм і правил з відповідним позовом про зобов'язання проведення особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відповідної перебудови; 5.1.2. про передачу матеріалів до суду щодо визнання за територіальною громадою міста права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності, якщо це не порушує права інших осіб; 5.1.3. про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти; 5.1.4. про погодження самочинного будівництва.

Згідно з підпунктом 5.5.1 пункту 5.5 «Повноваження щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян» Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 № 777, районні адміністрації наділені повноваженням звернення до судових органів з позовними заявами щодо фактів самочинного будівництва, а також з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Аналогічне положення закріплено пунктом 4.66 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не наділена необхідним обсягом повноважень на зобов'язання особи у примусовому (розпорядчому, наказному) порядку знести самочинне будівництво, рекомендація особі вчинити певні добровільні дії, зокрема, у спосіб демонтажу бетонної огорожі, яка викладена у формі розпорядження, як обов'язкового для виконання рішення суб'єкта владних повноважень (правового акту), виключається.

Голова районної адміністрації уповноважений лише своїм розпорядженням затвердити відповідний висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями, а не з одночасним зобов'язанням особи демонтувати (знести) самочинне будівництво та підміняти, таким чином, суд.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що в розрізі викладеного, складається практика правозастосування, коли визначальною підставою (однією із підстав) при ухваленні судового рішення за позовом відповідного органу місцевого самоврядування про знесення самочинного будівництва є попереднє подібне до Розпорядження рішення такого органу.

З врахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване розпорядження прийняте за відсутності у відповідача у спірних правовідносинах необхідного обсягу повноважень на рекомендування особі демонтувати будівництво, яке визначає самочинним, та підмінити таким чином суд.

Водночас, згідно з статтею 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України знесенню за рахунок особи, що вчинила самочинне будівництво підлягають об'єкти нерухомого майна за наявності спільно кількох умов: власник або користувач земельної ділянки заперечує проти визнання за особою, що вчинила самочинне будівництво, права власності на об'єкти нерухомого майна; будівництво відбувалось з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, або внаслідок самочинного будівництва істотно порушені будівельні норми і правила; проведення перебудови споруди чи будівлі є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Підпунктом 1.6.1 пункту 1.6 Положення № 835 до ознак і класифікації самочинного будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, переобладнання, порушення правил експлуатації житлового фонду, охорони і використання пам'яток культурної спадщини, влаштування малих архітектурних форм віднесено влаштування будь-якої огорожі (окрім тимчасової переносної або декоративної) на земельній ділянці, яка не знаходиться у користуванні на умовах оренди або не належить на правах приватної власності фізичній або юридичній особі, проведення будівництва або наявність на ній будівельних матеріалів.

Як встановлено з матеріалів справи судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, спірна огорожа знаходиться на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачу, а тому, з огляду підпункт 1.6.1 пункту 1.6 Положення № 835, не має ознак самочинного будівництва.

Також, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказували на порушення прав інших осіб діями позивача щодо встановлення спірної огорожі.

Окрім того, за наведеного в оскарженому розпорядженні формулювання «… демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 6,6 м, яка складається з 3-х секцій довжиною кожна по 2,2м, самочинно встановлену між будинками № 22-26 на вул.Пропелерній», не можна однозначно ідентифікувати, про яку саме огорожу йдеться.

Як вбачається із схематичного зображення ЛКП «Левандівка» самочинно влаштованих огорож на вул.Пропелерна, 26, між будинками № 22 і № 26 огорожі не встановлено, а між земельними ділянками за вказаними адресами встановлено дві секції огорожі довжиною 2.20 м кожна по обидві сторони будинку № 22.

Доказів реагування відповідача на встановлення інших секцій огорожі суду не представлено, пояснень з цього приводу представник відповідача не надав, з чого вбачається вибірковість та відсутність безсторонності у вирішенні питання самочинного влаштування огорожі.

До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судова практика застосування статті 376 Цивільного кодексу України вказує на те, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом відповідальності, який може бути застосовано до особи, що його здійснила, і лише за наявності визначених законодавством підстав, тобто у разі порушення прав інших осіб, у випадку істотного відхилення від проекту, що порушує права інших осіб або істотного порушення будівельних норм, якщо буде встановлено неможливість проведення перебудови.

Щодо покликань скаржника на постанову адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради №274 від 30.12.2014, якою на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 152 КУпАП, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що таке не була покладена в основу оскаржуваного розпорядження та не є самодостатнім доказом правомірності винесення такого.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №303 від 29.05.2015 вже було рекомендовано ОСОБА_3 в термін до 15.06.2015 демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4м, самочинно встановлену між будинками №22-26 на вул.Пропелерній, з аналогічних підстав, однак вказане розпорядження скасовано постановою Залізничний районний суд м.Львова від 10 квітня 2017 року у справі №462/7826/15, яка набрала законної сили 02.06.2017.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для задоволення таких.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення відповідачем оскаржуваного розпорядження та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року у справі № 1340/4184/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 26.03.2019