Справа № 265/608/17
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року

Київ

справа №265/608/17

адміністративне провадження №К/9901/22124/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на постанову Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя в складі судді Адамової Т.С. від 18.04.2017 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Ястребової Л.В., Блохіна А.А., Компанієць І.Д. від 30.05.2017 у справі №265/608/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради в особі районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання призначити щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, уточнивши який, просила:

- визнати неправомірними та скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради (далі - Комісія) № 21 від 17.11.2016 та рішення Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (далі - УСЗН Лівобережного району) від 18.11.2016 в частині відмови в призначенні їй щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг;

- зобов'язати відповідачів прийняти рішення про призначення щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за її заявою від 31.10.2016.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в результаті збройного конфлікту вимушено покинула своє фактичне місце проживання у м. Донецьку, та переїхала до м. Маріуполь. 31.10.2016 вона звернулась до Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради із заявою про призначення адресної допомоги. Однак, у призначенні вказаної допомоги їй було відмовлено з посиланням на те, що вона має у власності житлове приміщення, яке розміщене у м. Маріуполь, тобто в регіонах інших, ніж тимчасово окупована територія та район проведення антитерористичної операції. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її права.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі УСЗН Лівобережного району, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не врахували, що позивач є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, та те, що м. Маріуполь не включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Тому для виплати щомісячної адресної допомоги позивачу немає законних підстав.

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.

Справу передано до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_2 перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб Лівобережного району, що підтверджується довідкою від 29.04.2015 № .

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.12.2012 та від 08.07.2011 позивач є власником будинку № 30 по вул. Алмазній у м. Маріуполі.

Позивачу виплачувалась щомісячна адресна допомога, в тому числі на оплату комунальних послуг: з 28.10.2014 по 27.04.2015; з 10.06.2015 по 09.12.2015; з 24.12.2015 по 30.04.2016; з 10.05.2016 по 28.10.2016.

31 жовтня 2016 позивач звернулась до УСЗН Лівобережного району із заявою про продовження виплати адресної допомоги на наступний період.

Рішенням Комісії, оформленим протоколом № 21 від 17.11.2016 та рішення УСЗН Лівобережного району позивачу відмовлено в призначенні щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з посиланням на те, що остання має у власності житлове приміщення, яке розташоване в регіонах, інших, ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач має право на виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки належне позивачу на праві власності житло, що розташоване за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Алмазна, 30, на час подання заяви про продовження виплати вказаної допомоги знаходиться на території, де проводилась антитерористична операція. А тому відповідачі безпідставно відмовили позивачу у продовженні виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з п. 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 505) грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Пунктом 3 Порядку № 505 передбачено, що грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім'ї у таких розмірах: для непрацездатних осіб (пенсіонери, діти) - 884 грн на одну особу (члена сім'ї); для інвалідів - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність; для працездатних осіб - 442 грн на одну особу (члена сім'ї). Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2400 грн.

Якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, відбулися зміни, розмір грошової допомоги перераховується з місяця, наступного за місяцем виникнення таких змін, за заявою уповноваженого представника сім'ї або інформацією компетентного органу.

Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім'ї подає до уповноваженого органу або установи уповноваженого банку (у випадку, передбаченому пунктом 5 цього Порядку) заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред'являє довідки всіх членів сім'ї про взяття на облік осіб, які переміщуються, строк дії яких продовжено на наступний період.

Згідно з п. 6 Порядку № 505 грошова допомога не призначається у разі, коли:

будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення;

будь-хто з членів сім'ї має на депозитному банківському рахунку кошти у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 №33/6/а вся територія Донецької області визначена районом проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження у Донецькій області м. Маріуполь не включено.

Разом з цим, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція у Донецькій області віднесено, зокрема, м. Маріуполь.

Порядком № 505 чітко встановлені умови, за яких управління відмовляє у призначені щомісячної грошової допомоги, а саме: наявність у будь-хто з членів сім'ї у власності житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, районах проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Оскільки виплата допомоги здійснюється особам, які переміщуються як з тимчасово окупованої території, так і з районів проведення антитерористичної операції, до якого віднесено м. Маріуполь, виплата допомоги залежить лише від факту переміщення з району проведення АТО та перебування на обліку в Управлінні, що й підтверджено довідкою про взяття на облік особи яка перемістилась з району проведення АТО, тому суди дійшли вірного висновку про наявність у позивача права на отримання адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 265/2782/17.

Доводи відповідача, наведені в касаційній скарзі, ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм надана належна правова оцінка. Нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради залишити без задоволення, а постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року - без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду