Справа № 520/1543/19
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р.Справа № 520/1543/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калитки О. М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

за участю позивача та представника позивача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

за участю представника третьої особи ОСОБА_3,

за участю представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Виконавчого комітету Харківської міської ради та Комунального підприємства "Харківський метрополітен" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., місце складання м. Харків, повний текст складено 22.02.19 року по справі № 520/1543/19

за позовом Громадської організації "Харківський антикорупційний центр" , ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Харківської міської ради третя особа Комунальне підприємство "Харківський метрополітен"

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, Громадська організація "Харківський антикорупційний центр" та ОСОБА_1, звернулись до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Харківської міської ради, третя особа Комунальне підприємство "Харківський метрополітен", в якому просили суд визнати протиправним та нечинним Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06 лютого 2019 року №73 Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном.

Разом з адміністративним позовом Громадською організацією "Харківський антикорупційний центр" було надано заяву про забезпечення адміністративного позову, в якому він просив суд зупинити дію оскаржуваного нормативно-правового акту рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06.02.2019 №73 «Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном» до набрання законної сили рішення у цій адміністративній справі.

В обґрунтування вказаної заяви про забезпечення позову позивачем зазначено, що підписання оскаржуваного рішення Секретарем Харківської міської ради ОСОБА_5 прямо суперечить приписам ст. 19 Конституції України та положенням ст.ст. 42, 50. 51 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, що, в свою чергу, свідчить, про очевидну протиправність, оскаржуваного рішення. Також відповідно до Рішення №73 встановлюються та вводяться в дію з моменту оприлюднення нові тарифи на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном, яку надає КП «Харківський метрополітен», у розмірі 8,00 грн. за одне пасажироперевезення. Так, заявник вказував, що існують очевидні ознаки протиправності оскаржуваного Рішення №73 та наявність загрози заподіяння шкоди правам як позивачів, так і необмеженого кола фізичних осіб, які користуються міським електричним транспортом (метрополітеном) в м. Харкові. Оскаржуване рішення набрало чинності з 07.02.2019. Таким чином, саме з цього моменту всі споживачі транспортної послуги, що надається КП «Харківський метрополітен», сплачуть за цю послугу 8 гривень, а не 5 гривень згідно з попереднім тарифом. Отже, всі споживачі транспортної послуги, що надається КП «Харківський метрополітен», вимушені сплачувати за тарифами, розмір і складові яких не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». При цьому, у випадку подальшого задоволення позовних вимог, сплачені за надання транспортних послуг кошти буде фактично неможливо повернути чи відшкодувати з огляду на відсутність відповідного законодавчого регулювання цих правовідносин, а тому просять задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 520/1543/19 задоволено Громадської організації "Харківський антикорупційний центр" про забезпечення адміністративного позову.

Зупинено дію оскаржуваного нормативно-правового акту Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06 лютого 2019 року №73 Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном до набрання законної сили рішення у цій адміністративній справі.

Відповідач не погодився із ухвалою суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що ухвалу суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказував, що в даному випадку не є очевидними ознаки протиправності рішення; оскаржуване рішення не має ознак нормативно-правового або регуляторного акту та не потребує проходження відповідної процедури; зазначив, що Громадська організація "Харківський антикорупційний центр" не має права здійснювати представництво інтересів територіальної громади міста Харкова, просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Третя особа також подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, в якій вказала, що судом першої інстанції не зазначено яким саме чином невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду; в письмових поясненнях представником третьої особи зазначено, що 84,6% пасажирів змогли б відшкодувати понесені витрати, у разі прийняття рішення на користь позивача, при предявленні своєї безконтактної електронної картки на відповідних пунктах метрополітену, просила суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Позивачами було надано відзиви на апеляційні скарги, в яких вказано, що відповідачем та третьою особою не спростовано висновків суду першої інстанції про відсутність дієвого механізму щодо повернення надмірно сплачених пасажирами коштів; зазначено, що громадська організація має право на звернення до суду за захистом інтересів членів громадської організації та суспільного інтересу, що підтверджується висновком, викладеним в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №910/8122/17.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримав, просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Представники третьої особи в судовому засіданні вимоги апеляційних скарг підтримали, просили суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Позивач та представник позивача, ОСОБА_1, в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, 06.02.2019 Виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення №73 «Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном», яке набрало чинності з 07.02.2019, відповідно до якого встановлюються та вводяться в дію з моменту оприлюднення нові тарифи на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном, яку надає Комунальне підприємство "Харківський метрополітен", у розмірі 8,00 грн. за одне перевезення, замість 5,00 грн. згідно з попереднім тарифом.

Вважаючи, що вказане рішення було прийнято з порушенням приписів Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», позивачі звернулись до суду з цим позовом та заявою про забезпечення адміністративного позову, в якому просили суд зупинити дію рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06.02.2019 №73 «Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном» до набрання законної сили рішення у цій адміністративній справі, посилаючись на те, що всі споживачі транспортної послуги, що надається КП «Харківський метрополітен», вимушені сплачувати за тарифами, розмір і складові яких не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а у випадку подальшого задоволення позовних вимог, сплачені за надання транспортних послуг кошти буде фактично неможливо повернути чи відшкодувати з огляду на відсутність відповідного законодавчого регулювання цих правовідносин.

Задовольняючи заяву про забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на даний час відсутній дієвий механізм щодо повернення надмірно сплачених пасажиром коштів за проїзд у КП «Харківський метрополітен», невжиття зазначених у заяві заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав позивачів, за захистом яких вони звернулись до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Частиною 5 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено підставу забезпечення позову у справах щодо оскарження нормативно-правових актів: зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" висвітлено позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, зокрема зазначено, що судам необхідно враховувати, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Так, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами. Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову за вартістю.

При вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти та дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зазначеним у клопотанні позивача, буде мати наслідком збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_7 проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "ОСОБА_2 та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом ОСОБА_8 Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов'язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв'язку з оскарженням адміністративного акту.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому, колегія суддів зазначає, що діючим законодавством не передбачений механізм повернення сплачених користувачами громадського міського електричного транспорту (метрополітену) коштів, у разі, якщо судом Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06 лютого 2019 року №73 буде визнано нечинним.

Колегія суддів вважає обґрунтованими твердження позивачів щодо загрози спричинення шкоди правам як самих позивачів, так і необмеженого кола громадян, які користуються громадським транспортом у м. Харкові. Така шкода буде спричинена тим, що споживачі послуг з перевезення пасажирів будуть оплачувати тарифи за перевезення, розмір і складові яких не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Сплачені таким чином кошти буде вкрай складно чи неможливо компенсувати, у разі, якщо судом будуть в подальшому визнані нечинним рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради і застосування його буде визнано протиправним.

Щодо доводів відповідача та третьої особи про те, що Громадська організація "Харківський антикорупційний центр" не має право здійснювати представництво мешканців територіальної громади міста Харкова, колегія суддів вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадські об'єднання» громадське об'єднання це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Згідно практики ЄСПЛ у справі "Національна група інформації та протидії заводу "Мелокс" ОСОБА_3 "Ні заводу "Мелокс" та змішаному оксидному паливу" проти Франції" від 28.03.2006, спростовуючи доводи уряду про відсутність порушення "цивільних прав" громадської організації, ЄСПЛ зазначив, що реальності сьогоднішнього суспільства, в якому громадські асоціації відіграють важливу роль, особливо захищаючи деякі справи в державних органах або в національних судах, дозволяють дійти висновку про те, що громадські організації можуть діяти в судах на захист суспільних інтересів, а обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 Конвенції не відповідатиме цілям та меті даного положення про забезпечення права на справедливий суд у демократичному суспільстві.

Згідно з Рішенням ЕСПЛ у справі "Л ОСОБА_9С.Б.Л. проти Бельгії" від 24.02.2009, відповідно до якої Європейський суд з прав людини дійшов висновку щодо можливості громадської організації здійснювати захист суспільних інтересів в судовому порядку відповідно до статті 6 Конвенції, у випадку, якщо мета такого захисту обмежується просторовими та часовими межами, виходячи з обставин даної справи (про розширення сміттєвого полігону) і особливої природи оспорюваного заходу, з урахуванням статусу організації-заявника та його членів; відповідно, питання, порушене організацією-заявником, має достатній зв'язок з правом, на підставі якого він може стверджувати, що володіє ним, як юридична особа, для того, що стаття 6 Конвенції була прийнятною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що громадські організації мають право звернення до суду з позовами на захист статутних цілей організації або на захист суспільного інтересу, що відповідає стандартам захисту прав людини відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо доводів представника третьої особи про можливість відшкодування витрат при предявленні безконтактних електронних карток на відповідних пунктах метрополітену, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що запропонований механізм повернення сплачених споживачами послуг з перевезення пасажирів коштів не охоплює повністю всіх субєктів, права та інтереси яких будуть порушені, у разі задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об'єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Так, посилання представника третьої особи на можливість будь-якому пасажиру залишити паперовий квиток у себе, притримавши його, таким чином, щоб його не затягнуло до бункеру автоматичного контрольного пункту, колегія суддів вважає неприйнятним та таким, що не відповідає критеріям «справедливого балансу», оскільки вимагає від невизначеного кола пасажирів, які не використовують безконтактні електронні картки, проте користуються метрополітеном на рівних правах з іншими особами, дій щодо збереження квитка для подальшого відшкодування надміру сплачених коштів. Натомість, згідно витягу з технічних вимог до блоку керування автоматичного контрольного пункту для приймання паперових квитків, відповідний блок повинен насамперед забезпечувати скидання квитка до бункеру.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що достатнім, допустимим і належним способом, який дозволить зберегти існуюче становище до звершення розгляду справи по суті позовних вимог, є вжиття заходів забезпечення у спосіб зупинення дії рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06 лютого 2019 року №73 Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном до набрання законної сили рішення у цій адміністративній справі.

При цьому, колегія суддів вважає обраний позивачем захід забезпечення позову співмірним із заявленими позивачем вимогами, таким, що відповідає предмету позову.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Крім того, колегія суддів наголошує, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку про обґрунтованість поданої позивачами заяви та наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06.02.2019 №73 «Про встановлення тарифу на послугу з перевезення пасажирів метрополітеном».

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.

Таким чином, колегія суддів визнає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 520/1543/19 відсутні.

Доводи апеляційних скарг з наведених вище підстав правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Харківської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Харківський метрополітен" залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 року по справі № 520/1543/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_10
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_11 ОСОБА_12
Повний текст постанови складено 28.03.2019 року.