Справа № 826/2249/18
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2249/18 Суддя першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Кузьмишиної О.М. та Файдюка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року, яке прийняте в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним рішення та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнання протиправними рішення та бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо невидачі посвідчення інваліда війни;

- зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації видати посвідчення особи зі статусом інваліда війни.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема ОСОБА_2 вказує на те, що підприємство, на якому він працював, в обов'язковому порядку брало участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Також позивач зазначає, що факт його участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підтверджений іншими державними органами шляхом видачі посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відзив на апеляційну скаргу позивача від Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що у період з 26 квітня по 31 грудня 1986 року, з 01 січня по 31 грудня 1987 року, та з 01 січня 1988 року по 01 листопада 1990 рік ОСОБА_2 був зайнятий на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначена обставина підтверджується копією довідки ДБПК «АТОМСПЕЦБУД» від 25 липня 2006 року № 80.

Згідно довідки серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 11 липня 2006 року встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 25 липня 2006 року ОСОБА_2 належить до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії. Згідно вкладки до зазначеного посвідчення позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_2 28 грудня 2017 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу посвідчення інваліда війни на підставі ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 09 січня 2018 року відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що надання йому статусу інваліда війни є неможливим, оскільки надані ним документи не підтверджують факт залучення і виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони. Також зазначений лист містить посилання на необхідність надання довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Не погоджуючись із такими діями та рішенням Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах письмовими доказами не підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в складі невоєнізованих формувань Цивільної оборони.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Зазначена норма права вказує на те, що обов'язковою умовою надання особі статусу інваліда війни є її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не визначає переліку доказів, на підставі яких може бути встановлений факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.

Відтак, вимога щодо надання саме довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є необґрунтованою.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що факт залучення ОСОБА_2 до складу формувань Цивільної оборони може бути підтверджено будь-якими фактичними даними, що містять інформацію про обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

На підтвердження факту участі у ліквідації наслідків на Чорнобилььскій АЕС та обґрунтованості адміністративного позову ОСОБА_2 надав суду копії:

- довідки ДБПК «Атомспецбуд» від 25 червня 2006 року № 80, відповідно до якої позивач з 26 квітня по 31 грудня 1986 року, з 01 січня по 31 грудня 1987 року, та з 01 січня 1988 року по 01 листопада 1990 рік був безпосередньо зайнятий на роботах передбачених постановою ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-1951, Постановою ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 29 грудня 1987 року № 1497-378, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах згідно зі списком № 1;

- довідки Управління будівництва Чорнобильської атомної електростанції м. Чорнобиль від 20 червня 1991 року № 165, згідно з якою позивач був безпосередньо зайнятий на роботах передбачених п. 8 постанови Ради Міністрів СРСР від 05 червня 1986 року, що надають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1;

- листа Українського наукового центру радіаційної медицини Національної академії медичних наук України від 27 листопада 1995 року, яким встановлено, що компонентна доза внутрішнього та зовнішнього опромінення ОСОБА_2, обумовлена перебуванням на території 30-км зони до моменту евакуації, складає приблизно 12.0 БЕР;

- експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної ради по встановленню причин зв'язку захворювання й інвалідності з роботами з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і їх професійного характеру від 01 березня 1996 року № 45, відповідно до якого захворювання, наявне у ОСОБА_2, пов'язано з роботами з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

- довідки до акту огляду МСЕК серії КИ-1 №013368, якою ОСОБА_2 з 11 липня 2006 року встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інвалідність встановлена безстроково.

Дослідивши зазначені письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку про те, що вони підтверджують участь позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Разом з тим, такі документи не містять відомостей про залучення ОСОБА_2 до складу формувань Цивільної оборони.

В адміністративному позові та в апеляційній скарзі зазначав, що відповідно до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів цивільна оборона організовувалася за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Також позивач звертав увагу суду на те, що направлення осіб на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони не завжди обґрунтовувалося документально. На підтвердження вказаної обставини ОСОБА_2 надав суду:

- виписки з розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області від 19 травня 1986 року № 52, у якій зазначено про численні випадки прийняття рішень і розпоряджень усно, які не фіксуються документально, у зв'язку з чим вимагалось: організувати суворий облік невоєнізованих формувань, які залучались до робіт ... В штабах Цивільної оборони міст і районів вести списки особового складу формувань, які брали участь в роботах;

- копію листа від 16 травня 1986 року № ГО-2/4 про виконання заходів Цивільної оборони на об'єктах, відповідно до якого необхідно привести формування Цивільної оборони в стан підвищеної готовності, розподілити прилади дозиметричного контролю, здійснити організацію роботи з такими приладами та забезпечити здійснення замірів, заборонено виїзд до 30-ти кілометрової зони без засобів захисту, проводити дезактивацію транспорту з дотриманням запобіжних заходів.

Міністерство закордонних справ України листом від 06 серпня 2018 року № 71.ВАВ-14-571/1-1212-18, на запит Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року № 01-12/2397/2018, надіслало завірену копію Положення про цивільну оборону СРСР, отриману з Державного архіву Російської Федерації, а також повідомило про неможливість надання копії Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами у зв'язку з тим, що воно має незнятий гриф обмеження доступу.

Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78 (далі - Положення) підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об'єктах народного господарства здійснює керівник такого об'єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони

Нормами п. 12 Положення передбачено, що служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об'єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР.

Силами цивільної оборони СРСР, згідно з п. 13 Положення, були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників.

Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об'єктів народного господарства, на базі яких вони створені.

Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов'язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов'язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років.

Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов'язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони.

Таким чином, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР.

Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об'єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов'язковому порядку.

За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.

Крім того, особа підлягала залученню до штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони певного рівня - загальнорадянського, республіканського, крайового, обласного, районного, міського чи певного об'єкта народного господарства.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували залучення ОСОБА_2 до складу формувань цивільної оборони та направлення його на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі одного із формувань Цивільної оборони.

Також колегія суддів враховує, що направлення позивача на виконання робіт з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи було оформлене документами, які зазначалися раніше. Однак, у таких документах відсутні посилання на участь ОСОБА_2 у формуваннях цивільної оборони СРСР.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що за даних обставин підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 відсутні.

Колегія суддів вважає необхідним підкреслити, що підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність доказів залучення позивача до формувань цивільної оборони саме у матеріалах даної справи.

Разом з тим, у разі зібрання додаткових доказів, ОСОБА_2 не позбавлений можливості повторно звернутися до органів соціального захисту населення із заявою про встановлення статусу інваліда війни.

Під час розгляду та вирішення даної справи колегія суддів також враховує висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а, згідно якого не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому висновок судів про відмову в задоволенні цього позову є обґрунтованим.

У постанові від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17 Верховний Суд висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Враховуючи відсутність доказів безпосередньої участі ОСОБА_2 у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 29 листопада 2018 року та не можуть бути підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді О.М. Кузьмишина

В.В. Файдюк