Справа № 826/25702/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Васильченко І.П., Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної служби геології та надр України і Державної аудиторської служби України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Державної служби геології та надр України до Державної аудиторської служби України про визнання неправомірними дій, визнання протиправними та скасування вимог, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Державна служба геології та надр України (далі - Позивач, Держгеонадра України) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фінансової інспекції України, у подальшому заміненої на правонаступника - Державну аудиторську службу України (далі - Відповідач, Держаудитслужба України) про:

- визнання неправомірними дій;

- визнання протиправними та скасування вимог від 06.11.2015 року №07-14/1109 та №07-14/1112 про усунення порушень бюджетного законодавства, виявлених при проведенні ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Держгеонадр України з 01.07.2012 року по 31.12.2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправними дії Державної фінансової інспекції України, правонаступником якої є Державна аудиторська служба України, щодо прийняття попередження №07-14/1112 від 06.11.2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями чинного законодавства не передбачено повноважень Держаудитслужби України пред'являти керівникам підконтрольних установ попередження про порушення бюджетного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд, спираючись на правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду, підкреслив, що оскільки в оскаржуваних вимогах вказано лише на виявлені збитки та їх розмір, правильність їх обчислення повинна перевірятися у межах позову органу державного фінансового контролю про стягнення виявлених збитків, а не в рамках спору за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині «В іншій частині позову - відмовити» та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскаржувані вимоги породжують права та обов'язки для Держгеонадр України, а тому, оскільки вони мають ознаки протиправності, то підлягають скасуванню як індивідуальні акти. Крім того, наголошує на неврахуванні судом, що оплату витрат на утримання орендованого майна Держгеонадра України здійснювали на підставі наданих балансоутримувачем рахунків. Також підкреслює, що виявлені ревізією факти порушення умов договору відповідального зберігання від 25.12.2012 року №б/н допущені ТОВ «Беніш Джі Пі еС Україна», а не Держгеонадрами України, у зв'язку з чим відсутні підстави стверджувати про порушення об'єктом контролю вимог чинного законодавства.

Після усунення визначених в ухвалі від 01.02.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Держгеонадр України, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.03.2019 року.

Крім того, не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині визнання протиправними дій Держаудитслужби України та ухвалити у ній нове, яким відмовити у задоволенні вказаної вимоги, залишивши іншу частину судового рішення без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що Бюджетний кодекс України наділяє Держаудитслужбу України повноваженнями застосовувати заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, зокрема, у вигляді попередження. Звертає увагу, що вимоги Відповідача на момент розгляду справи судом першої інстанції в частині перерахування коштів до бюджету були виконані, що свідчить про відсутність порушених прав Позивача.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Держаудитслужби України, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.03.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Держаудитслужба України просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції у пункті 3 - залишити без змін. При цьому зазначає, що Позивачем не було доведено протиправності спірної вимоги, що свідчить про правильність висновків суду про відсутність підстав для її скасування. Звертає увагу, що судом не вказувалося на те, що оскаржувана вимога не породжує прав та обов'язків для Позивача, а лише зазначалося, що остання може бути виконана у добровільному порядку або шляхом звернення органом державного фінансового контролю до суду із позовом про стягнення збитків. Крім того, на спростування доводів Держгеонадр України про те, що судом не було досліджено зміст порушень, викладених у вимозі від 06.11.2015 року №07-14/1109, вказує, що жодних аргументів щодо їх протиправності Позивачем не було висловлено.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу Держаудитслужби України не надійшло.

У судовому засіданні повноважний представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Відповідача.

Представники Держаудитслужби України наполягали на задоволенні вимог власної апеляційної скарги та залишенні апеляційної скарги Держгеонадр України без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що працівниками Державної фінансової інспекції України у період з 30.06.2015 року по 22.09.2015 року у відповідності до п. 2.13 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на ІІ квартал 2015 року проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Держгеонадр України за період з 01.07.2012 року по 31.12.2014 року, висновки якої зафіксовані в акті від 29.09.2015 року №07-22/46 (т. 1 а.с. 81-169).

На підставі викладених в акті ревізії висновків Відповідачем складено та направлено Позивачу лист від 06.11.2015 року №07-14/1109 (т. 1 а.с. 50-51) з вимогами щодо усунення виявлених порушень (далі - Вимога №1109).

В указаній Вимозі зазначено, що Держгеонадрами зайво відшкодовані витрати на утримання орендованого майна на суму 376 275,45 грн. через безпідставне включення Державним науково-виробничим підприємством «Державний інформаційний геологічний фонд України" (далі - ДНВП «Геоінформ України») таких витрат до актів здачі-прийняття робіт, чим порушено вимоги ст. 527 Цивільного кодексу України, п. 1.1 та п. 2.1.1 договорів про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендного нерухомого майна від 14.03.2012 року № 1, від 28.05.2013 року № 150, від 03.06.2014 року № 15, від 23.04.2015 року № 43 та п. 11 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі - Методика № 786). Як наслідок, державному бюджету завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.

Також ревізією встановлено, що на порушення п. 1 ст. 936, п. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України, п. 2.1.3 та п. 4.3 договору відповідального зберігання від 25.12.2012 року б/н ТОВ «Беніш Джі Пі еС Україна» не забезпечено належне зберігання майна Служби на загальну суму 3 485 295,60 гривні.

У зв'язку з викладеним Державною фінансовою інспекцією України вимагалося:

- усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку;

- вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушень і недоліків разом із завіреними копії первинних, розпорядчих та інших документів надати Держфініспекції до 04.12.2015 року.

Крім того, за наслідками ревізії Відповідачем складено та направлено Позивачу попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства від 06.11.2015 року №07-14/1112 (т. 1 а.с. 48-49; далі - Попередження №1112).

У даному Попередженні зафіксовано, що під час ревізії встановлено, що Позивачем не перераховано до державного бюджету 50% коштів, отриманих у період з 01.07.2012 року по 08.08.2012 року від продажу геологічної інформації на суму 1 294 450,74 грн., на порушення п. 13 Положення про порядок розпорядження геологічною інформацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.1995 року №423 (далі - Положення №423) та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2001 року № 702 «Про порядок використання коштів, отриманих органам державної влади від надання ними послуг відповідно до законодавства, та їх розміри» (далі - Постанова №702), у редакції чинній до 08.08.2012 року, що відповідно до п. 40 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням. Таким чином, державним бюджетом недоотримано коштів в сумі 1 294 450,74 грн. та, як наслідок, йому завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.

Також, на порушення п. 13 Положення №423 та Постанови №702 (у редакції, чинній до 08.08.2012 року), що відповідно до п. 40 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України визнається бюджетним правопорушенням, із загальної суми надходжень від продажу конкурсної документації (відповідно до експертного висновку від 01.06.2012 року, вартість складає 100% з геологічної інформації) Службою не перераховано до державного бюджету 25 млн. грн. (50% коштів, отриманих за геологічну інформацію), чим завдано бюджету матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.

У зв'язку з цим, Відповідач у своєму Попередженні, керуючись ст. 113, п. 1 ч. 1 ст. 117, ч. 1 ст. 118 Бюджетного кодексу України, вимагав усунути порушення бюджетного законодавства та повідомити його про виконання у термін до 26.11.2016 року.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 2, 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», п. 4.3 Положення про територіальні органи Державної фінансової інспекції України та їх підрозділи, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.10.2011 року №1236, а також ряд правових позиції Верховного Суду України і Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною, підстави для задоволення позовних вимог відсутні, окрім вимоги про визнання протиправними дій Дерфінінспекції України щодо складання попередження, повноваження щодо чого чинним законодавством України не передбачені.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон) головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 року №499/2011 (далі - Положення №499), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Згідно п. 7 Положення №499 Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах.

Відповідно до пункту 6 Положення №499 Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Крім того, Положенням №499 установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Приписи п.п. 7, 8, 10 ч. 1 ст. 10 Закону надають органам державного фінансового контролю право, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Частиною 2 статті 15 цього ж Закону визначено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Приписи ч. 1 ст. 113 Бюджетного кодексу України визначають, що до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю за: 1) цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита); 2) цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; 3) достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; 4) відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 5) веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; 6) станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудита у розпорядників бюджетних коштів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; складанням бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень.

Тобто, зі змісту наведених норм вбачається, що одним з основних завдань органу державного фінансового контролю є, зокрема, контроль за цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів.

Отже, здійснюючи інспектування, орган державного фінансового контролю повинен, насамперед, встановити, чи використовувалися підконтрольною установою (фактично розпорядником бюджетних коштів) кошти державного чи місцевих бюджетів за цільовим призначенням.

У такому випадку до повноважень органу державного фінансового контролю належить в силу п. 13 ч. 1 ст. 10 Закону право при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку. У той же час в разі виявлення порушень, які призвели до завдання збитків, орган фінансового контролю уповноважені пред'явити вимогу про зобов'язання усунути виявлені порушення.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що в органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, зі змісту оскаржуваної Вимоги №1109 вбачається, що у ній викладено відомості про виявлення під час ревізії порушення Держгеонадр України вимог чинного законодавства, що призвело, на думку Держаудитслужби України, до завдання збитків.

Разом з тим, вказана Вимога не містить визначення конкретних дій, обов'язкових до виконання Держгеонадрами України для усунення виявлених порушень.

З огляду на правову природу письмової вимоги контролюючого органу, у даному випадку вона породжує правові наслідки (зокрема обов'язки) для свого адресата, відтак наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документу, в якому вона міститься) і як такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом. При цьому «законність» письмової вимоги контролюючого органу безумовно передбачає її обґрунтованість, тобто наявність підстав для її скерування адресату.

У межах розгляду даної справи, зміст оскаржуваної Вимоги, яка є індивідуальним актом, а відтак породжує права і обов'язки для Позивача, якому вона адресована, полягає в тому, щоб «усунути виявлені порушення», встановлені контролюючим органом. Додатково про обов'язковий характер даної вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання матиме наслідок у вигляді ініціювання Держфінінспекцією України розгляду питання щодо відповідності керівника установи займаній посаді.

Водночас, на переконання судової колегії, Вимога №1109, як індивідуальний акт, що силу закону обов'язковий до виконання підконтрольною установою, прийнята з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою.

Зазначивши у Вимозі про необхідність «усунути виявлені порушення згідно вимог чинного законодавства», Відповідач не вказав, які саме дії, та на підставі яких положень закону повинен здійснити Позивач для усунення негативних наслідків протиправного використання грошових коштів.

Спонукання Позивача самостійно визначити на підставі невизначених законодавчих актів, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, у свою чергу, може призвести до нового можливого порушення підконтрольною установою чинного законодавства. Зазначене у межах правового поля обов'язкового характеру оскаржуваної Вимоги в частині корегування роботи підконтрольної установи є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як індивідуального акту.

Викладене, у свою чергу, дає колегії суддів підстави стверджувати про протиправність Вимоги №1109, наслідком чого є її скасування. Неврахування судом першої інстанції наведених обставин зумовило помилковість висновків про відсутність правових підстав для скасування згаданого індивідуального акту.

Указані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах від 11.10.2018 року у справі №813/4101/17 та від 26.02.2019 року у справі № 810/1050/18.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17, суди при вирішенні спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо протиправності дій Держфінінспекції України щодо складання та направлення Держгеонадрам України Попередження №1112, а також відсутності правових підстав для його скасування, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 113 БК України до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю, зокрема, за цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 117 БК України за порушення бюджетного законодавства до учасників бюджетного процесу можуть застосовуватися такі заходи впливу, зокрема, попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства - застосовується в усіх випадках виявлення порушень бюджетного законодавства. Виявлені порушення бюджетного законодавства мають бути усунені в строк до 30 календарних днів.

За правилами ч. 1 ст. 118 Бюджетного кодексу України попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства може застосовуватися учасниками бюджетного процесу, уповноваженими цим Кодексом на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Держфінінспекція України як учасник бюджетного процесу, уповноважений Бюджетним кодексом України на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства (у частині цільового та ефективного використання бюджетних коштів), наділена правомочностями з накладення санкції у вигляді попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначає правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні, проте саме Бюджетний кодекс України регламентує, зокрема, питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а відтак є спеціальним нормативним актом щодо регулювання правовідносин в частині способів і форм притягнення осіб до відповідальності за порушення бюджетного законодавства. І саме згаданим спеціальним законом передбачено повноваження органів державного фінансового контролю накладати попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства. Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість позиції суду першої інстанції про протиправність дій Держфінінспекції України щодо складання Попередження №1112.

Надаючи оцінку самому змісту оскаржуваного Попередження як індивідуальному акту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 40 ч. 1 ст. 116 БК України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме - інші випадки порушення бюджетного законодавства учасником бюджетного процесу.

Відповідно до п. 1 Положення розпорядження геологічною інформацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.1995 року №453 (далі - Положення №453), ним визначається порядок розпорядження (надання у користування і продаж) відкритою геологічною інформацією про надра, (далі - геологічна інформація), отриманою за результатами робіт з геологічного вивчення надр, експлуатації родовищ корисних копалин або використання надр з іншою метою.

Згідно п. п. 2, 3 Положення №453 геологічна інформація - це зафіксовані дані геологічного, геофізичного, геохімічного, аерокосмічного, економічного змісту, що характеризують будову надр, наявні в них корисні копалини, умови розробки родовищ, інші якісні і кількісні параметри та особливості надр і отримані за результатами геологорозвідувальних, геолого-екологічних, науково-дослідних, експлуатаційних та інших робіт.

Геологічна інформація є об'єктом товарних відносин і може використовуватись як частина внеску до статутного фонду під час створення підприємств.

Геологічна інформація, створена (придбана) на кошти державного бюджету, є державною власністю і реалізується Держгеонадра згідно з цим Положенням.

За правилами п. 12 Положення №453 розмір плати за геологічну інформацію визначається з урахуванням: споживчого значення об'єкта, щодо якого замовляється чи пропонується інформація (розміри і техніко-економічні показники родовища, якість та кон'юнктура корисних копалин, перспективність площ і окремих ділянок тощо); особливостей геологічної будови та повноти геологічного вивчення надр; рівня повноти та детальності заявленої інформації; попиту на конкретну геологічну інформацію; витрат на підготовку геологічної інформації; мети, з якою використовуватиметься замовлена інформація (геологічне вивчення ділянки надр, родовища корисних копалин, проектування; будівництво підприємств з видобутку корисних копалин тощо).

При цьому в силу вимог п. 13 Положення №453 кошти, отримані за користування та від продажу геологічної інформації, яка є державною власністю, зараховуються до державного бюджету.

Приписи затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2001 року № 702 розмірів коштів, що спрямовуються на організацію надання органами виконавчої влади та іншими державними органами послуг, визначають, що розмір коштів, що спрямовуються на організацію надання послуг Мінприроди України складає 50 відсотків плати, одержаної за користування геологічною інформацією, яка є державною власністю, і від її продажу.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено у ході ревізії, у період з 01.07.2012 року по 08.08.2012 року на спеціальний рахунок Держгеонадр України відповідно до укладених договорів купівлі-продажу права на користування геологічною інформацією надійшли кошти на загальну суму 2 588 901,48 грн. (без ПДВ), 50% з яких (1 294 450,74 грн.) повинні були бути перераховані до державного бюджету.

Крім того, у ході ревізії встановлено, що у липні 2012 року на спеціальний рахунок Держгеонадр України надійшли кошти від продажу конкурсної документації на загальну суму 50 000 000,00 грн. (без ПДВ - 10 000 000,00 грн.) внаслідок укладення п'яти договорів купівлі-продажу. При цьому зазначено, що згідно експертного висновку від 01.06.2012 року, який є додатком до згаданих договорів купівлі-продажу конкурсної документації, вартість геоінформації становить 12 000 000,00 грн. (щодо кожного з договорів). Разом з тим, як вказано в акті ревізії, кошти на суму 25 000 000,00 грн. (50% від суми продажу геологічної інформації), до державного бюджету перераховані не були.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що і кошти в сумі 1 294 450,74 грн., і в сумі 25 000 000,00 грн. були зараховані до доходів спеціального фонду Держгеонадр України та не віднесені на розрахунки з державним бюджетом. Крім того, факт неперерахування даних коштів до державного бюджету підтверджується й наданими у ході ревізії поясненнями колишньої в. о. головного бухгалтера Держгеонадр України.

У контексті наведеного доводи Позивача про те, що вказані кошти були перераховані до державного бюджету спростовуються фактичними обставинами справи як і твердження підконтрольної установи про те, що пакет конкурсної документації не є геологічною інформацією, у той час як вище було встановлено формування вартості пакета конкурсної документації виключно з вартості геологічної інформації.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що наявними у матеріалах справи документами спростовуються доводи Позивача про безпідставність прийнятого Відповідачем Попередження №1112, у зв'язку з цим судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для його скасування.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини неправомірності оскаржуваної Вимоги №1109 та обґрунтованості дій щодо прийняття Попередження №1112 та самого Попередження, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної служби геології та надр України і Державної аудиторської служби України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної фінансової інспекції України, викладену у листі від 06 листопада 2015 року №07-14/1109.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «27» березня 2019 року.