Справа № 640/2932/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

25 лютого 2019 року м. Київ № 640/2932/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Смолій І.В., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (01044, м.Київ, вул.Хрещатик, 36) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, зокрема:

визнати бездіяльність Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) стосовно не забезпечення прав позивача на отримання житлового приміщення у встановлених нормативно-правовими актами України розмірах, протиправною;

зобов'язати Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) закупити ОСОБА_1, в межах міста Києва житлове приміщення (кімнату) у розмірі не менше 9 кв. м жилої площі та 21 кв.м. загальної площі та передати його позивачу у постійне користування.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що починаючи з 07.04.1994 ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_2, в кімнаті жилою площею 23 кв.м,

08.07.2017 вказаний житловий будинок внаслідок вибуху було зруйновано.

01.09.2017 Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) прийнято розпорядження № 1072 "Про деякі питання щодо вирішення ситуації, яка склалася навколо будинку АДРЕСА_2", в якому Голосіївській районній в м. Києві державній адміністрації спільно з Департаментом будівництва та житлового забезпечення доручено провести розрахунки необхідної житлової площі та надати пропозиції щодо забезпечення в установленому порядку житлом мешканців будинку АДРЕСА_2", в якому Голосіївській районній в м. Києві.

Відповідно до поданих районною радою та департаментом пропозицій, 25.10.2017 відповідачем прийнято розпорядження № 1329 "Про виділення з резервного фонду бюджету міста Києва для фінансування заходів, пов'язаних з ліквідацією наслідків надзвичайної ситуації, що виникла у житловому будинку АДРЕСА_2", в якому Голосіївській районній в м. Києві", яким передбачено виділення 25015,1тис. грн. для закупівлі квартир мешканцям житлового будинку, постраждалих внаслідок надзвичайної ситуації та зазначених у додатку до цього розпорядження та надано доручення здійснити закупівлю квартир за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації житла.

Позивач зазначає, що у додатку до розпорядження від 25.10.2017 № 1329 ОСОБА_2 - батьку позивача відповідач передбачив закупівлю у граничній кількості квадратних метрів житлової площі, придбання якої забезпечується за рахунок бюджетних коштів у розмірі 23,0 кв.м.

Між тим позивач стверджує, що він також є постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації, що склалася у житловому будинку АДРЕСА_2, а отже вважає, що відповідачем протиправно не визначено його прав на отримання житлової площі.

Так, позивач зазначає, що 03.10.2018 листом б/н до відповідача було подано колективну скаргу.

Листом від 09.11.2018 № 004-550 відповідач надав відповідь. У вказаній відповіді в частині прав на закупівлю позивачу житлового приміщення, відповідач, посилаючись на ч. 2 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та розпорядження № 1329 зазначив, що родині ОСОБА_2 згідно з додатком до цього розпорядження передбачено придбання квартири в межах займаної загальної площі, що складає 23,0 кв.м.

При цьому, позивач зазначає, що розпорядженням № 1329 встановлено закупівля ОСОБА_2 вказаної квадратури житлової площі, а не загальної.

Також, у своїй відповіді відповідач зазначив, що родині ОСОБА_2 департамент пропонував для отримання однокімнатну квартиру в межах граничної площі 23,0 кв.м., але згоду на її отримання надано не було.

Проте, як стверджує ОСОБА_1 позиція Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), викладена у листі від 09.11.2018 №004-550 суперечить конституційним принципам, визначеним ст.ст. 47, 48 Конституції України, ст.ст. 84, 86 Кодексу цивільного захисту України, ст.ст. 47, 48, 50, 110, 113 Житлового кодексу Української PCP, а бездіяльність відповідача стосовно придбання та передачі у користування позивачу житлового приміщення в межах встановлених чинним в Україні законодавством, невжиття ним позитивних дій, порушує обов'язки покладені на відповідача ст. 19 Кодексу цивільного захисту України та ст. 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так, позивач зазначає, що відповідачем встановлено, що в ізольованому приміщенні (кімнаті) у квартирі АДРЕСА_2, що належала до комунальної власності, крім позивача, були зареєстровані та визнані постраждалими від надзвичайної ситуації ще три наймача, з числа членів сім'ї позивача, а саме: ОСОБА_2 - батько позивача, ОСОБА_3 - мати позивача та ОСОБА_4 (1988 р.н.) - рідний брат позивача.

При цьому, як зазначає позивач, позиція відповідача щодо належного з його боку виконання вимог ч. 2 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та розпорядження № 1329 стосовно закупівлі однокімнатної квартири площею 23,0 кв.м. сім'ї ОСОБА_2, тобто всім наймачам, що проживали в ізольованому приміщенні (кімнаті) у квартирі АДРЕСА_2, суперечить іншим нормам чинного законодавства України, які застосовуються до спірних житлових правовідносин.

У позовній заяві позивач вказує, що закуповуючи квартири для мешканців будівлі, яка пошкоджена вибухом, а також здійснюючи інші заходи, які спрямовані на ліквідацію наслідків надзвичайної ситуації, виконавчі органи міської влади підтверджують те, що частина будівлі, яка була пошкоджена, не підлягає відновленню (капітальному ремонту, реконструкції тощо), а постраждалі мешканці пошкодженої будівлі підлягають виселенню.

Відтак, позивач наголошує, при виселені позивача, як і інших наймачів, які проживали в ізольованому приміщенні (кімнаті) у квартирі АДРЕСА_2, відповідач зобов'язаний надати інше благоустроєне жиле приміщення в межах населеного пункту міста Києва та в розмірі встановленому в даному населеному пункті.

Також, позивач звертає увагу, що беручи до уваги те, що серед інших наймачів, що проживали у вказаному вище житловому приміщенні, є також особа іншої статі (мати позивача), на думку позивача, він має право засилитися у відокремленій від неї кімнаті.

Підсумовуючи викладене, позивач зазначає, що він користувався площею в розмірі меншому ніж передбачено нормами жилої площі у місті Києві (9 кв.м.), то відповідач зобов'язаний був врахувати цю обставину та, на підставі ст. 113 ЖК України, закупити та передати позивачу житлове приміщення у більшому розмірі, ніж користувався постраждалий.

Відтак позивач наголошує, що відповідач, у зв'язку з виселенням позивача із зруйновного надзвичайною подією будинку, зобов'язаний закупити та надати позивачу у постійне користування у межах міста Києва благоустроєне житлове приміщення (кімнату) у розмірі не менш як 9 кв.м. жилої площі та 21 кв.м. загальної площі.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Разом з тим, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, п. 7 ст. 4 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Більш того, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з "…" питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів "…". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб'єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, водночас на цих суб'єктів покладено обов'язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Більш того, обов'язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов: 1) однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій; 2) спірні правовідносини виникли у зв'язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій; 3) перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.

В той же час, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 19 ППК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3, спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008 № 500-VI) тощо) розглядаються у порядку цивільного судочинства. Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Проаналізувавши зміст викладених позивачем у позовній заяві обставин, суд зазначає що звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено протиправною бездіяльність відповідача щодо не забезпечення ОСОБА_1 у постійне користування у межах міста Києва житловим приміщенням (кімнатою) у розмірі не менш як 9 кв.м. жилої площі та 21 кв.м. загальної площі, що свідчить про те, що даний спір виник внаслідок порушення особистого немайнового права позивача у сфері житлових відносин, тобто цивільного права.

Відтак зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 160-162, 170, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, - відмовити.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КАС України ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржена у порядку, передбаченому ст.ст. 292 - 297 КАС України п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя І.В. Смолій