Справа № 400/2765/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2765/18

Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.

Дата і місце ухвалення 11.01.2019р., м. Миколаїв

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Очаківської міської ради Миколаївської області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Очаківської міської ради Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.04.2018 року № 26 та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

09.11.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Очаківської міської ради Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.04.2018 року № 26 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та зобов'язання Очаківської міської ради Миколаївської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0063 га, яка межує з житловим будинком позивача по АДРЕСА_1.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Очаківська міська рада Миколаївської області подала апеляційну скаргу, в якій апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин по справі.

Апелянт зазначив, що рішенням від 13.04.2018 року позивачу було відмовлено у клопотанні про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за цільовим призначенням В 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка» на самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0063 га, яка по факту межує з житловим будинком ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з тих підстав, що вказана земельна ділянка належить до зони охорони археологічного культурного шару І категорії з відповідним режимом використання. Апелянт зазначив, що будівництво, реконструкція, земляні та інші роботи в зоні регулювання забудови можуть здійснюватися лише за проектами, погодженими з органами охорони культурної спадщини згідно затвердженого рішенням Очаківської міської ради історико-архітектурного опорного плану м. Очакова від 02.03.2018 року № 3 «Про затвердження Генерального плану м. Очаків Миколаївської області». Крім того, апелянт зазначив, що передача земельної ділянки з комунальної власності громадянам у власність для житлової забудови призводить до зміни цільового призначення ділянки, що в даному випадку є неможливим, оскільки зайнята позивачем земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,0063 га передбачена для потреб обслуговування житлової забудови об'єктами комунального призначення (під'їзд до будинку АДРЕСА_2, улаштування тротуару, газонів, прокладання інженерних комунікацій). Самозахоплена позивачем земельна ділянка унеможливлює в повному обсязі виконання робіт з благоустрою даної території, чим порушуються права сусідки по АДРЕСА_2, про що вона неодноразово зверталася зі скаргами до Очаківської міської ради.

Також апелянт посилався на те, що передача земельної ділянки у власність позивача унеможливлює виконання норми нормативно-правового акту, а саме перешкоджатиме будівництву тротуару, відповідно до ДБН В.2.3-5-2001 п. 2.19 «Тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки».

При цьому також зазначено, що ДБН 3460-92 вказує, що граничні розміри земельних ділянок встановлюються місцевими органами самоврядування. В самих ДБН прямих вказівок немає, однак в таблицях використовуються мінімум 400-500 кв.м. В затвердженому 04.04.2018 року ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» міститься положення, що граничний розмір земельних ділянок, які надаються громадянам для нового будівництва має становити не менше - 0,05 га - для індивідуальної житлової забудови, та не менше 0,15 га - для блокованої забудови. Однак, позивач у клопотанні від 16.12.2014 року просить надати дозвіл на розробку проекту землеустрою значно меншої земельної ділянки, ніж передбачено ДБН.

З огляду на зазначене Очаківська міська рада Миколаївської області просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2114,40 грн.

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Очаківського міського голови із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0063 га.

Рішенням Очаківської міської ради № 4 від 18 грудня 2014 року позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в зв'язку з тим, що земельна ділянка знаходиться за межами кварталу забудови та не підлягає передачі у власність або користування.

Зазначене рішення Очаківської міської ради № 4 від 18 грудня 2014 року було оскаржено позивачем до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області.

За наслідками розгляду цивільної справи № 483/1318/15-ц за поданим позивачем позовом, рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.05.2017 року було визнано протиправним та скасовано рішення Очаківської міської ради № 4 від 18 грудня 2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та зобов'язано Очаківську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 16 грудня 2014 року.

На виконання вказаного рішення суду, 13.04.2018 року на 38 сесії 7 скликання, відповідач повторно розглянув клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 16 грудня 2014 року та прийняв рішення № 26, яким відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд фізичній особі ОСОБА_2 на самовільно зайняту нею земельну ділянку орієнтовною площею 0,0063 га, яка по факту межує з її житловим будинком по АДРЕСА_1.

Підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу стало те, що площа земельної ділянки, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою якої просить позивач, не достатня для формування окремої земельної ділянки, як об'єкта цивільних прав із зазначеним цільовим призначенням.

Не погоджуючись з прийнятим Очаківською міською радою рішенням, позивач оскаржила його до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, Миколаївський окружний адміністративний суд виходив з того, що частина 7 ст. 118 Земельного кодексу України не містить зазначеної відповідачем підстави для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відповідачем не надано суду жодного доказу щодо наявності будь-яких невідповідностей місця розташування спірної земельної ділянки з посиланням на затверджені компетентним органом генеральні плани або плани території з червоними лініями та лініями забудови.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту б) частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Стаття 116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 21 серпня 2018 року у справі №820/2303/17.

В даному випадку, як зазначалось вище, підставою для відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідачем зазначено недостатність площі земельної ділянки для формування окремої земельної ділянки.

Надаючи оцінку визначеній відповідачем в оскаржуваному рішенні підставі для відмови ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частина 7 статті 118 Земельного кодексу України не містить такої підстави для відмови органом у наданні відповідного дозволу.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами по справі, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати безоплатно у власність безпосередньо межує з житловим будинком по АДРЕСА_1, який належить позивачці на праві приватної власності.

Зазначене було встановлено і у рішенніОчаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.05.2017 року. Крім того, у вказаному рішенні зазначено про те, що позивач фактично користується земельною ділянкою площею 0,0063 га та сплачує за неї земельний податок.

Згідно ст. Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

При цьому, формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Ч. 5 зазначеної статті закріплено, що формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельним кодексом України, у статті 121, визначено лише максимальний розмір земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані громадянам із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах розмір земельної ділянки, яка може бути безоплатно передана у власність, не може бути більшим 0,10 гектара.

При цьому, мінімального розміру земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані у власність Земельним кодексом України не встановлено, як і не встановлено будь-яким іншим нормативно-правовим актом.

У ДБН 3460-92, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 року № 44, які діяли на момент подачі позивачем клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, було передбачено, що граничні розміри земельних ділянок встановлюються місцевими органами самоврядування.

При цьому, самі ДБН не закріплюють таких граничних розмірів. В свою чергу, Очаківською міською радою не було встановлено граничних розмірів земельних ділянок, які можуть бути безоплатно передані у власність громадянам.

Таким чином, посилання відповідача на недостатність площі земельної ділянки для її формування в окрему земельну ділянку як об'єкта цивільних прав є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного на момент звернення позивача із клопотанням законодавства.

Колегія суддів зазначає, що посилання відповідача на положення ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», затверджених 04.04.2018 року, які закріплюють, що мінімальний розмір земельних ділянок, які можуть бути надані громадянам для нового будівництва, а саме, для індивідуальної житлової забудови не може становити менше - 0,05 га, та не менше 0,15 га - для блокованої забудови, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що вказані ДБН були затверджені після подачі позивачем клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Апеляційний суд вважає, що при прийнятті рішення про надання чи відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач повинен був керуватися нормами законодавства, які були чинними на момент подачі позивачем відповідного клопотання, тобто станом на 16.12.2014 року, оскільки повторний розгляд вказаного клопотання відбувся лише у 2018 року саме з вини відповідача, протиправне рішення якого про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою від 18.12.2014 року було скасовано в судовому порядку.

Як вже зазначалось вище, нормами законодавства, яке діяло на момент звернення позивача з відповідним клопотанням не було встановлено будь-яких мінімальних обмежень розмірів земельних ділянок, які можуть бути безоплатно надані громадянам у власність, а тому подальші зміни у законодавстві, які суттєво погіршують становище позивача не можуть бути застосовані.

При цьому, колегія суддів не надає правової оцінки іншим підставам для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, на які посилався відповідач у запереченнях на позов та в апеляційній скарзі, з огляду на те, що оскаржене рішення не містить посилань на такі підстави.

Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку саме тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб'єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку,що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, діяв всупереч нормам Земельного кодексу України, наданим повноваженням та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач також просила зобов'язати Очаківську міську раду Миколаївської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0063 га, яка межує з її житловим будинком по АДРЕСА_1. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, "ефективний засіб правого захисту" можливий за наявності двох обов'язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вже вдруге протиправно надав ОСОБА_2 формальну відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством.

Оскільки процес надання позивачу формальних відмов у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може повторюватись, то в даному випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов'язання відповідача надати відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою обрав обґрунтований та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Вказана позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Крім того, слід зазначити, що згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Колегія суддів вважає, що обрана судом першої інстанції форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття судом рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція щодо дискреційних повноважень суб'єктів владних повноважень узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 308, 311, 312, 316, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Очаківської міської ради Миколаївської області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук