Справа № 826/2364/16
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2364/16 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року (в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України у м. Києві, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 позивач, ОСОБА_3, звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила:

- визнати бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо несвоєчасної виплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_3 протиправною;

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 22 538,25грн.;

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 31 121,64грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України (м. Київ, 01601, вул. Академіка Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 листопада 2015 року по 25 червня 2018 року в сумі 68925,50грн. (шістдесят вісім тисяч дев'ятсот двадцять п'ять гривень, 50 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем, Міністерством внутрішніх справ України подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що е неналежним відповідачем, оскільки належним відповідачем в даному випадку є Шевченківське районне управління Головного управління МВС України в м.Києві, в якому позивач проходила службу та була звільнена з посади. Крім того, апелянт вказує, що положення норм ст.116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015р. №1017 о/с "Щодо особового складу" згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_3 (М-025844), дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції 3-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону "Нивки") Шевченківського районного управління звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів).

Відповідно до вказаного наказу, вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 21 рік 02 місяці 03 дні, у пільговому обчисленні та для призначення пенсії - 27 років 08 місяців 01 день.

При звільнені позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 22 538,25грн. на підставі статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

В подальшому, Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві була нарахована вихідна допомога ОСОБА_3 у сумі 30652,00грн. та 26.06.2018 перераховано на її особистий рахунок суму вихідної допомоги у розмірі 26 257,07грн., що підтверджується копією платіжного доручення №18 від 26.06.2018.

Суд першої інстанції позовні вимоги в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнив та зазначив, що до спірних правовідносин застосовуються норми законодавства загальної дії, у даному випадку КЗпП України, оскільки правовідносини в частині несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні з працівниками органів внутрішніх справ не врегульовано нормами спеціального законодавства. А непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні регулюється статтею 117 Кодексу законів про працю.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року (справа №806/535/16) та від 01.03.2018 року (справа №806/1899/17).

В свою чергу, ні Законом України "Про міліцію", а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Оскільки загальною нормою - Кодексу законів про працю України прямо передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законодавством взагалі це питання не врегульоване, в даному випадку слід застосувати норми Кодексу законів про працю.

А тому, колегія суддів не приймає доводи апелянта, що норми статей 116-117 КЗпП не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено зі служби в міліції 06.11. 2015 у відповідності до наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 №1017 о/с, тоді як фактичний розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги відповідачем проведено 26.06.2018.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що таке підлягає стягненню на користь позивача з Міністерства внутрішніх справ України.

Останнім місцем служби позивача є Шевченківське РУ ГУ МВС України в м.Києві.

Шевченківське РУ ГУ МВС України в м.Києві має статус юридичної особи яка самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Положеннями ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 Цивільного кодексу України, учасники, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Крім того, згідно із ч.9. ст.36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на час розгляду справи, Шевченківське РУ ГУ МВС України в м.Києві перебуває в стані припинення, не ліквідовано.

Відповідно до ч.4 ст.91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 48КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Таким чином, заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в межах даної справи відповідачами Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України у м. Києві заявлялися клопотання про заміну на належного відповідача - Шевченківське РУ ГУ МВС України в м.Києві.

Судом першої інстанції фактично не здійснено заміну неналежної сторони.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції за приписами статті 48 КАС України не наділений повноваженнями щодо здійснення заміни неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи, тому, відповідно, підстави для задоволення позову шляхом стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки відсутні.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України у м. Києві, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України у м. Києві, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України у м. Києві, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 27.03.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю.Кучма