Справа № 826/6434/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6434/18 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування постанов №196, №197 від 14.03.2018р.,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати постанови від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування». Визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, 14 березня 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» (далі - Постанова №196), за змістом якої, з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері транспортного обслуговування, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг, відповідно до ст. 5 і 10 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», установлено особам, які відповідно до законодавства мають пільги з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах, соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць згідно з розподілом соціальної норми кількості поїздок усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах згідно з додатком. Встановлено, що для підвищення рівня соціальної підтримки населення органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення про збільшення кількості поїздок для окремих категорій осіб, які мають право на пільги з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах.

Постановою Кабінету Міністрів України №197 від 14 березня 2018 року «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах» (далі - Постанова №197), відповідно до п. 8 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», затверджено Порядок надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах, що додається. Установлено, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах, здійснюється за рахунок місцевих бюджетів відповідно до пп. «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України. Згідно з п. 3 зазначеної постанови, обласним та Київській міській державним адміністраціям забезпечити у двомісячний строк з дня набрання чинності цією постановою затвердження розміру щомісячної готівкової виплати у 2018 році.

Позивач, ОСОБА_3, є особою з інвалідністю по зору першої групи, підгрупи «Б» (з дитинства та безтерміново), що підтверджується копією довідки МСЕК №3757 від 23 грудня 2011 року. Вважаючи, що Постанови №196 та №197 є протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що, зважаючи на характер наданих послуг, що позивачем доведено протиправність постанов Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року №196 «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» та №197 «Деякі питання надання пільг у готівковій форм з оплати пільгового проїзду усіма видами транспорту загального користування на міських, приміських та міжміських маршрутах», а отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Основні завдання Кабінету Міністрів України визначені у ст.2 наведеного Закону, до яких належить, зокрема, забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі виконавчої влади, забезпечує проведення бюджетної, фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, його діяльність ґрунтується на принципах верховенства права та законності і у своїй діяльності він керується Конституцією України, іншими законами України в межах наданих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Більш того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає, крім іншого, у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту.

Крім того, Законом України від 12 грудня 2009 року №1767-VI ратифіковано Конвенцію про права осіб з інвалідністю. У силу положень ст. 9 Конституції України, Конвенція про права осіб з інвалідністю є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці зобов'язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Із цією метою держави-учасниці зобов'язуються, крім іншого: а) вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; c) ураховувати осіб з інвалідністю в усіх стратегіях і програмах захисту і заохочення прав людини; d) утримуватися від будь-яких дій або методів, які не узгоджуються із цією Конвенцією, і забезпечувати, щоб державні органи та установи діяли відповідно до цієї Конвенції.

Що стосується економічних, соціальних та культурних прав, то кожна держава-учасниця зобов'язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності - удаючися до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов'язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права.

Згідно з положеннями ст. 9 Конвенції про права осіб з інвалідністю, щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту…, як у міських, так і в сільських районах.

Отже, внаслідок прийняття таких законодавчих положень, держава Україна взяла на себе обов'язок забезпечити реалізацію прав осіб з інвалідністю з урахуванням відповідних розлади функцій організму останніх, у тому числі щодо доступу до транспортної інфраструктури, вільного пересування, максимально залучаючи наявні в неї ресурси.

Як вбачається, зі змісту Постанов №196 та №197, їх положення спрямовані на встановлення соціальної норми пільгового безоплатного проїзду різними видами громадського транспорту та регулюють механізм надання пільг у готівковій формі за рахунок відповідних місцевих бюджетів у разі прийняття такого рішення органами місцевого самоврядування.

За змістом п. 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчий актів України» від 06 грудня 2016 року, пільги … з проїзду усіма видами міського, приміського та міжміського транспорту…, що передбачені законами України … «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» … можуть надаватися у готівковій формі у розмірах та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначене законодавче положення надає Уряду право встановлювати розміри пільг у готівковій формі та порядок їх надання.

Натомість, Постанова №196 встановлює для осіб з інвалідністю соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць усіма видами транспорту загального користування на міських та приміських маршрутах.

Проте, жодним нормативно-правовим законодавчим актом не передбачено повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати соціальну норму поїздок транспортом загального користування для осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Вказаною нормою не передбачено повноважень органів державної влади, зокрема і Кабінету Міністрів України, щодо встановлення соціальної норми поїздок.

Вдповідно до ч. 4 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Дослідивши зміст Постанови №196, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звуженням обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд є встановлення соціальної норми пільгового безоплатного проїзду різними видами громадського транспорту, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні нормативи у сфері транспортного обслуговування та зв'язку включають, крім іншого, норми забезпечення транспортом загального користування.

Системний аналіз змісту Постанови №197 дає підстави стверджувати, її положення у цілому визначають механізм надання пільг у готівковій формі з оплати проїзду усіма видами транспорту загального користування за рахунок відповідних місцевих бюджетів.

Так, законодавство України визначає, що порядок пільгового проїзду встановлюється загальними нормативно-правовими актами, які регулюють порядок перевезення осіб відповідними видами транспорту.

Натомість, Постанова №197 не є загальним нормативно-правовим актом, що регулює порядок перевезення осіб відповідними видами транспорту. Положення Постанови №197 є спеціальними та стосуються виключно осіб з інвалідністю, що суперечить вказаним вище положенням Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Як вбачається зі змісту Постанови №196, установлено соціальну норму у мінімальній кількості 30 поїздок на місяць згідно з розподілом соціальної норми кількості поїздок усіма видами транспорту загального користування, здійснено розподіл зазначеної кількості поїздок між видами транспорту та областями України.

Проте, у матеріалах справи відсутнє будь-яке обґрунтування доцільності встановлення соціальної норми саме на рівні 30 поїздок, а також відповідного їх розподілу за видами транспорту та між областями.

Як свідчать матеріали справи, до проектів Постанов №196 та №197 були надані зауваження (пропозиції), зокрема, Міністерством юстиції України, Міністерством інфраструктури України, СПО об'єднань профспілок, Асоціацією міст України.

Однак, як вбачається з Протоколів узгодження позицій щодо проектів Постанов №196 та №197, зауваження (пропозиції) зазначених вище суб'єктів обговорення не були враховані.

Отже, зазначені доводи повторно вказують на те, що Постанови №196 та №197 не відповідають критерію обґрунтованості, оскільки документи, які були підставою для їх прийняття, не відображають належного обґрунтування відхилення вагомих за своєю суттю зауважень (пропозицій) профільних міністерств.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Постанови №196 та №197 не відповідають критерію пропорційності, оскільки відповідачем не надано будь-якого обґрунтування доцільності застосування таких заходів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведене.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма