Справа № 240/5558/18
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5558/18

Головуючий у 1-й інстанції: Попова О.Г.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

25 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Загороднюка А.Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання розглянути заяву,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльність Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, що пов'язана з порушенням розгляду заяви ОСОБА_4 від 09.11.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, зареєстрованої відповідачем 09.11.2018 за №297.

Також, позивач просив зобов'язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області розглянути заяву ОСОБА_4 від 09.11.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, зареєстрованої відповідачем 09.11.2018 за №297 та прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 у власність ОСОБА_4 з одночасним припиненням права відповідача на цю земельну ділянку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.01.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_4 від 09 листопада 2018 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 у строк, визначений частиною дев'ятою статті 118 Земельного кодексу України.

Зобов'язано Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області розглянути заяву ОСОБА_4 від 09 листопада 2018 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України та з урахуванням висновків суду і встановлених обставин справи.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволені позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали доводи зазначені в апеляційній скарзі, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, 19.03.2019 на адресу суду надійшла заява від позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, яка належним чином не завірена, про що свідчить відповідна довідка від 19.03.2019.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши, суддю-доповідача, представників позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою від 29 грудня 2017 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,0000 га з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства", яка розташована в адміністративних межах Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за межами населеного пункту с. Видумка. Додатками до заяви зазначено: копія паспорта заявника, копія РНОКПП заявника, схема розташування земельної ділянки (а.с.16).

Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Питання надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою були предметом розгляду в адміністративній справі №806/715/18.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року у справі №806/715/18 адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, третя особа: Мартинівська сільська рада Пулинського району Житомирської області про визнання дій протиправними, зобов'язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 у власність ОСОБА_4, оформленої листом №В-17307/0-336/0/22-18 від 24.01.2018. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 29 грудня 2017 року та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з урахуванням вимог Земельного кодексу України та встановлених обставин справи. У решті заявлених вимог відмовлено. (а.с.12-15).

На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року у справі №806/715/18, наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-3535/14-18-СГ від 10 вересня 2018 року надано дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства", орієнтовною площею 2,000 га, яка розташована в адміністративних межах Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за межами населеного пункту с. Видумка, згідно поданої заяви від 29 грудня 2017 року. Зазначено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає погодженню та затвердженню відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.17).

Приватним підприємством "ОК'ЛЕНД" на замовлення ОСОБА_4 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки НОМЕР_1 площею 2,0000 га у власність громадянину ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства за адресою: Житомирська область, Пулинський район, Бабичівська сільська рада (а.с.18).

Відповідно до висновку Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 08 листопада 2018 року №12716/82-18, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки НОМЕР_1 площею 2,0000 га у власність громадянина ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства за адресою: Житомирська область, Пулинський район, Бабичівська сільська рада в цілому відповідає вимогам законодавства та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Підсумкова оцінка проекту землеустрою: погоджується (а.с.20).

Як встановлено із інформаційної довідки щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28 листопада 2018 року №147102412, земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 належить на праві комунальної власності Мартинівській сільській раді (). Номер запису про право власності: 28262620. Дата та час державної реєстрації: 01 жовтня 2018 року, 10:18:29.

Підстава виникнення права власності: акт приймання-передачі нерухомого мана, серія та номер: б/н; виданий 27 вересня 2018 року, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області та Мартинівська сільська рада; наказ "Про передачу земельної ділянки державної власності у комунальну власність", серія та номер: 6-3845/14-18-СГ, виданий 27 вересня 2018 року, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43377250 від 05 жовтня 2018 року о 15:48:24 (а.с.21 та зворот).

ОСОБА_4 звертався до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області із заявою від 09 листопада 2018 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1. Вказана заява була зареєстрована відповідачем за вх. №297 від 09 листопада 2018 року (а.с.19).

Станом на 03 січня 2019 року доказів розгляду Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області заяви ОСОБА_6 та прийняття рішення за результатами розгляду вказаної заяви відповідачем надано не було.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача та вважаючи її протиправною, наголошуючи, що позивачем у встановленому чинним законодавством порядку було отримано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, який у подальшому було виготовлено та погоджено у встановленому законом порядку, а тому протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви порушує права та законні інтереси позивача щодо отримання земельної ділянки у власність, ОСОБА_4 звернувся із вказаним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області пропущено строк для розгляду заяви ОСОБА_4 від 09 листопада 2018 року, встановлений частиною дев'ятою статті 118 Земельного кодексу України.

Доказів неможливості розгляду заяви ОСОБА_4 у встановлений чинним законодавством строк або наявності поважних причин, що унеможливили дотримання відповідачем вказаного строку Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області також надано не було.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що на момент погодження Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за кадастровим номером НОМЕР_1, вказана земельна ділянка перебувала у власності Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області на праві комунальної власності.

Враховуючи вищевикладене, прийняттю Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 передує дослідження відповідачем питання належного попереднього погодження розробленого проекту землеустрою в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України та, зокрема, відповідності висновку Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 08 листопада 2018 року №12716/82-18 положенням: частини вісімнадцятої та двадцятої статті 186, частини сьомої статті 186-1 Земельного кодексу України та розпорядження Кабінету Міністрів України "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад "від 31 січня 2018 року №60-р.

Таким чином, доводи позивача в частині належного погодження землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а заявлені позовні вимоги щодо затвердження проекту землеустрою є передчасними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Як передбачено ч.2 ст.4 ЗК України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно з п.«а» ч.2 ст.22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

У відповідності до п.«а» ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч.1,2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч.3,4 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Як передбачено ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як передбачено п."б" ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для особистого селянського господарства - не більше 2 га.

Отже, законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, ст.118 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Окрім цього, відповідно до ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з ч.6 ст.186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до абз.2 ч.18 ст.186 ЗК України кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб'єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження документації із землеустрою іншими органами.

Згідно з ч.20 ст.186 ЗК України погодження документації із землеустрою здійснюється за місцем розташування земель (земельних ділянок) територіальними органами центральних органів виконавчої влади, утвореними у районі, місті обласного, республіканського значення (Автономної Республіки Крим), містах Києві та Севастополі, або міжрегіональним територіальним органом, у разі якщо повноваження його поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць.

Відповідно до ч.1 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з ч.4 ст.186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

У відповідності до ч.5 ст.186-1 ЗК України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Як передбачається ч.7 ст.186-1 ЗК України кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Згідно з розпорядженням КМ України №60-р від 31.01.2018 "Про питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад" державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 р. забезпечити:

- формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об'єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 Земельного кодексу України;

- передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, в комунальну власність об'єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок;

- здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об'єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до аналогічного висновку з судом першої інстанції, що Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області пропущено строк для розгляду заяви ОСОБА_4 від 09 листопада 2018 року, встановлений частиною дев'ятою статті 118 Земельного кодексу України.

Доказів неможливості розгляду заяви ОСОБА_4 у встановлений чинним законодавством строк або наявності поважних причин, що унеможливили дотримання відповідачем вказаного строку Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області матеріали справи не містять.

Однак, переглядаючи доводи апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції в призмі ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає, що позивач не погоджується саме з відмовою у зобов'язанні прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача з одночасним припиненням права власності відповідача на цю земельну ділянку.

В цій частині колегія суддів зазначає, що у призмі наведених вище норм Земельного кодексу України та матеріалів справи, можна зробити висновок, що дійсно Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області погоджено проект землеустрою, однак, не відомо чи Мартинівською сільською радою Пулинського району Житомирської області буде затверджений цей проект землеустрою, оскільки кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо втручання в дискреційні повноваження, наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Частина 2 ст.19 Конституції України гарантує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні дії (ч.2 ст.245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Рішенням від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14.03.2002).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі "Фадеева проти Росії" від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи "Баклі проти Сполученого Королівства", зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

Однак, в даному випадку колегія суддів не може перейняти на себе дискреційні повноваження відповідача, оскільки відповідачем взагалі не розглянуто заяву позивача та не надано обґрунтоване рішення щодо розгляду, а також не надано оцінку проекту землеустрою погодженому Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області.

Крім того, в частині доводів апелянта щодо норми ЗК України, яка передбачає компетенцію суду щодо вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність у разі залишення заяви без розгляду, колегія суддів зазначає, що дана норма передбачає саме залишення без розгляду заяви, однак в даному випадку заява позивача не залишалась без розгляду, а не розглядалась взагалі (бездіяльність відповідача в частині розгляду заяви позивача), оскільки, без розгляду передбачає на своїй меті форму закінчення розгляду заяви та залишення її без розгляду в зв'язку з наявністю точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов передбачених при поданні такої заяви.

Також, в частині доводів апелянта, щодо неврахування розпорядження КМ України "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад" від 31.01.2018 №60-р, а саме, що судовим рішенням у справі №806/715/18 встановлено, що вищевказане розпорядження не відноситься до позивача, колегія суддів зазначає, що даний аргумент позивача є помилковим, оскільки позивач помилково ототожнює дані правовідносини з правовідносинами в справі №806/715/18, які мають інший характер.

В частині доводів апелянта щодо порушення права на участь у справі, а саме відкриття судом першої інстанції спрощеного провадження без повідомлення сторін, хоча позивач зазначав, про розгляд справи у відкритому провадження за його участю, колегія суддів зазначає, що дані доводи не впливають на прийняте рішення по суті та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, згідно з п.20 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Відповідно до ч.2 ст.12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:

1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище;

2) оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію;

3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

4) припинення за зверненням суб'єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо в'їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію;

6) оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб'єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;

8) типові справи;

9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині;

10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження;

11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що дана справа відноситься до категорії справ незначної складності, а тому судом першої інстанції в цій частині не було порушено процесуального права.

Щодо інших посилань апелянта, колегія суддів зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п.26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок оскарження в касаційному порядку визначений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 березня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Загороднюк А.Г.