Справа № 300/363/19
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2019 р. справа № 300/363/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування рішення від 20.02.2014 та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

19.02.2019 представник ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 20.02.2014 про припинення виплати пенсії та зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити суму пенсії за період з 01.03.2014 по 06.08.2018.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 20.02.2014 своїм рішенням відповідно до положень статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» припинив виплату пенсії позивачу, не врахувавши при цьому висновків Конституційного Суду України у рішенні від 07.10.2009 по справі №25-рп/2009. Окрім цього, оскаржуване розпорядження відповідача свідчить про порушення ним статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право особи вільно володіти своїм майном. Таким чином, на переконання позивача, оскаржене рішення про припинення виплати пенсії є протиправним, підлягає скасуванню, а виплата припиненої пенсії - поновленню з дня припинення.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2019 даний позов залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 15.03.2019. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві від 13.03.2019 за №3873/06, який міститься в матеріалах справи (а.с. 31-37). Просив суд в задоволенні позову відмовити, вказавши що відповідно до порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов'язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду для продовження виплати пенсії. При цьому, враховуючи вимоги Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсіонер зобов'язаний особисто подати заяву про поновлення виплати пенсії, разом із додатковими документами, однак, таких позивачем не надано. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

25.03.2019 представник позивача подала суду заперечення щодо пропуску строку на звернення до суду (а.с. 54-55).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії СС номер НОМЕР_2 (а.с. 16-17).

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 03.04.2009 згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» є одержувачем пенсії за вислугу років, що підтверджується протоколом відповідача від 28.08.2018 (а.с. 38).

Рішенням відповідача від 20.02.2014 ОСОБА_1 припинено здійснення виплати пенсії (а.с. 14).

06.02.2018 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про поновлення виплати пенсії (а.с. 15).

Листом головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 23.11.2018 за №1517/В-15 позивачу повідомлено, що у зв'язку із перебуванням позивача за кордоном та відсутністю реєстрації в Україні з 14.02.2013 по 11.07.2018, право на поновлення пенсії ОСОБА_1 набув 12.07.2018 - з дня реєстрації в м. Івано-Франківську (а.с. 9-10).

04.01.2019 представник позивача звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із запитом, в якому просила надати інформацію, а саме: коли позивачу було призначено пенсію за вислугу років; на підставі чого припинено виплату пенсії з 01.03.2014; чи відновлено виплату пенсії та з якого часу; чи нараховувались суми пенсійних виплат протягом періоду припинення виплати пенсії та в якому розмірі; чи на даний час проводились виплати нарахованих, але не виплачених сум пенсії за період з 01.03.2014 по час відновлення виплати (а.с. 11).

Листом головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 09.01.2019 за №322/06 представника позивача повідомлено, серед іншого, про те, що виплату позивачу пенсії припинено з 01.03.2014, а право на поновлення пенсії після подання заяви від 06.08.2018 та інших документів ОСОБА_1 набув 12.07.2018 - з дня реєстрації в м. Івано-Франківську. Окрім того відмічено, що суми пенсії, на виплату яких позивач мав право з 01.03.2014, але не отримав своєчасно з власної вини, після спливу трьох років до дня звернення за їх отриманням (06.08.2018) виплаті не підлягають (а.с. 12-13).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, представник позивача звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, в органах цивільного захисту, є Закон України від 09.04.1992 за №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ). Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, а також призначення, перерахунку, виплати пенсії тощо, врегульовано Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного Закону, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, Конституційний Суд України рішенням від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено Конституційним Судом, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 за №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім цього, відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - Європейський Суд) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський Суд дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії, відповідно до пункту 51 цього рішення.

У пункті 54 вказаного рішення Європейський Суд зазначив, що наведених вище міркувань Суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Додатково слід вказати на висновки Європейського Суду, викладені у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014, в якому Європейський Суд вказав, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Відповідно до Розділу 11 Конституції України, право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням і забезпечується частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Також звуження змісту та обсягу і скасування зазначених прав і свобод не допускається.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою їх обмеження.

З огляду на наведене, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення особи права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду №569/6114/17 від 27.03.2018.

Таким чином, враховуючи висновки викладені Конституційним Судом України у рішенні №25-рп/2009, суд дійшов висновку, що відповідач, згідно із рішенням від 20.02.2014 про припинення виплати пенсії, 01.03.2014 припинив виплату пенсії позивачу на підставі правової норми, яка визнана неконституційною, а отже такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області є протиправними.

Щодо посилань відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду встановленого статтею 122 КАС України, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 КАС України та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов'язаними з виплатою пенсії, яка за своєю правовою природою не є одноразовою виплатою, викладений в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 по справі №646/6250/17.

Під час розгляду справи встановлено, що перерахунок пенсії позивачу не проведений з 01.03.2014 саме з вини пенсійного органу, на який покладено обов'язок щодо перерахунку та виплату пенсії. Як наслідок, необґрунтованим є посилання відповідача на строк звернення до суду, оскільки право позивача на поновлення пенсії з 01.03.2014 є абсолютним та не може бути обмежене будь-яким строком у силу вимог частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

За вказаних обставин, суд вважає відмову відповідача у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2014 обмеженням його конституційних прав.

Враховуючи вищенаведене, припинення відповідачем виплати пенсії, опираючись на приписи Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що визнані неконституційними і втратили чинність, свідчить про протиправність таких дій, що призвели до порушення гарантованих Конституцією прав позивача, та, як наслідок, позовні вимоги позивача про визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 20.02.2014 про припинення виплати пенсії та зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії з часу припинення такої виплати, підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., що підтверджується квитанціями №311 від 18.02.2019 (а.с. 3) та №271 від 25.02.2019 (а.с. 4).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправним і скасування рішення від 20.02.2014 та зобов'язання до вчинення дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) від 20.02.2014 про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з 01.03.2014, та відповідно нарахувати і виплатити суму пенсії за період з 01.03.2014 по 06.08.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. С. Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) сплачений судовий збір в розмірі 1 536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.