Справа № 2040/7442/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р.Справа № 2040/7442/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Калитки О. М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача та третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Амануель Йовханнес на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., м. Харків, повний текст складено 23.11.18 року по справі № 2040/7442/18

за позовом ОСОБА_3 Амануель Йовханнес

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 Амануель Йовханнес (далі по тексту - позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМСУ, відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - ГУ ДМСУ в Харківській області), в якому просив суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 279-18; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки ОСОБА_4 - ОСОБА_3 Амануель Йовханнес.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 Амануель Йовханнес (АДРЕСА_1, 61145) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, код 37508470), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, код 37764460) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує на незаконність рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 279-18, яке прийнято з порушенням вимог ч.2 ст.2 КАС України, оскільки, у випадку його повернення до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі загрожуватиме небезпека, у звязку з побоюванням стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичні переконання, систематичним порушенням прав людини в ОСОБА_4. З огляду на викладені доводи вважає, що у Державної міграційної служби України наявні всі підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказав на те, що під час прийняття рішення від 17.08.2018 року № 279-18, діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Посилаючись на викладені доводи зазначив, що у позивача при поверненні до країни громадської належності не існує об'єктивних підстав для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 Амануель Йовханнес, громадянин ОСОБА_4, 22.09.2014 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою № 50 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.04.2015 № 296-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16 листопада 2017 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 16.11.2017 № 62 Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомило ОСОБА_3 Амануель Йовханнес про прийняття наказу № 247 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 Амануель Йовханнес звернувся зі скаргою до Державної міграційної служби.

За результатами розгляду скарги, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.03.2018 № 42-18 задоволено скаргу ОСОБА_3 Амануель Йовханнес та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 247 від 16.11.2017.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.03.2018 № 66 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Амануель Йовханнес.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Амануель Йовханнес.

На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_3 Амануель Йовханнес біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.08.2018 року № 729-18.

04.09.2018 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №63, в якому вказано, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018року № 729-18.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності належних доказів щодо побоювання стати жертвою переслідування у країні походження та загальну інформацію щодо країни його походження. Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 279-18.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абзацем 4 частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, колегія суддів вказує на те, що у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У відповідності до пункту 5 статті 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов'язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов'язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Колегія суддів вказує на те, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона, у свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Об'єктивна сторона побоювань позивача полягає у наявності загальновідомих фактів про ситуацію у країні його громадянської належності.

З приводу інформації по країні походження позивача, колегія суддів вказує на таке.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 Кодексу адміністративного суд України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

ОСОБА_4 (повна назва Держава ОСОБА_4) - держава в східній Африці, що межує на півдні з ОСОБА_6, на заході із Суданом, на південному сході з Джибуті.

Згідно з офіційною інформацією, 09 липня 2018 року, президент ОСОБА_4 Ісайяс Афеверкі та глава уряду ОСОБА_6 Ахмед підписали у Асмері декларацію про завершення багаторічної війни між країнами (https://zik.ua/news/2018/07/09/zakinchennya_20richnoi_viyny_erytreya_ta_efiopiya_pidpysaly_spilnu_1362399).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 Анануель Йовханнес прибув в Україну до м. Львова, та направився до м. Тернопіль на навчання. У 2012 році вступив до Національного фармацевтичного університету. Закінчивши навчання, позивач отримав диплом 20 червня 2014 року з кваліфікацією магістра клінічної фармації та наказом від 07.07.2014 №9262 відрахований із університету, рішенням ТУ ДМС України в Харківській області посвідка на тимчасове проживання була скасована. Через нелегальне находження на території України було прийнято рішення про те, що до 15.09.2014 ОСОБА_3 Анануель Йовханнес потрібно покинути територію країни і повернутися до ОСОБА_4. Однак, через побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючого гідність поводження, смертної кари позивач звернувся за захистом, а не покинув територію України.

В заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказував на переслідування християн в країні ОСОБА_4 та увязнення невідомих багатьох осіб через їх релігійні переконання, що не підтвердив жодними доказами (а.с.60-72)

При цьому, зі змісту протоколу співбесіди, а також анкети позивача вбачається, що позивач повідомив про ті обставини, що він та його родина не піддавалися будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів (а.с.108, 60-72).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не надано ані до органів державної міграційної служби, ані до суду об'єктивних доказів та доказів щодо суб'єктивного побоювання стати жертвою переслідування у країні походження та загальну інформацію щодо країни його походження.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів загрози життю ОСОБА_3 Амануель Йовханнес, фізичній цілісності чи свободі в ОСОБА_4, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, не встановлено фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення від 17.08.2018 № 279-18, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийняття спірного рішення.

Таким чином, колегія суддів вказує на необґрунтованість позовних вимог та погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Амануель Йовханнес залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року по справі № 2040/7442/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови складено 28.03.2019 року