Справа № 819/956/18
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 березня 2019 року

Київ

справа №819/956/18

адміністративне провадження №К/9901/7197/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Притули Оксани Богданівни на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 у справі № 819/956/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

11 березня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвоката Притула Оксана Богданівна подала касаційну скаргу на судові рішення першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справи щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб віднесено до категорії справ незначної складності.

На час звернення позивача з адміністративним позовом у 2018 році, відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі з 01 січня 2018 року встановлено 1762,00 грн.

У справі №819/956/18 позивач ОСОБА_2 просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення- рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 08.02.2016 № 25-17, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у сумі 2083 грн, за податковий період 2015 року та від 30.06.2016 №177886-13, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25000 грн, за податковий період 2016 року.

Зазначена сума у розмірі 27 083 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже справа №819/956/18 відноситься до категорії справ незначної складності.

За правилами пункту 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

У касаційній скарзі зазначаючи про фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики скаржник зазначає про різну практику Верховного Суду, зокрема у справі №826/4263/16, як зазначає скаржник, Суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень Податкового кодексу України щодо оподаткування транспортним податком може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, а тому обов'язок його сплати у позивача відсутній та прийняв рішення на користь останнього, тоді як у справі №826/1775/16 Суд звернув увагу на обов'язковість врахування суб'єктів владних повноважень показників фактичного пробігу та скасував рішення судів попередніх інстанцій у зв'язку із невитребуванням інформації про пробіг, яка враховувалась при визначенні вартості автомобіля.

Однак Суд не вбачає наявності різної практики у зазначених позивачем справах з огляду на наступне.

Обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку (абзац 2 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України).

Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відповідно належним та допустимим доказом в розумінні статтей 73-74 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про правомірність податкового повідомлення-рішення, яким визначено транспортний податок є інформація Мінекономрозвитку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справі №826/1775/16 Верховним Судом скасовано рішення судів попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд, у зв'язку з відсутністю належного та допустимого доказу, який би свідчив про правомірність податкового повідомлення-рішення для визначення податкового зобов'язання за 2016 рік, а саме інформації Мінекономрозвитку, яка б слугувала належній оцінці обрахунку середньоринкової вартості автомобіля позивача, яка впливає на віднесення такого автомобіля до об'єкта оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України, й, як наслідок, не врахування його під час прийняття судами першої та апеляційної інстанції судових рішень.

Тоді як, у справі №826/4263/16 касаційний суд прийшов до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким викладена в новій редакції стаття 267 ПК України та запроваджено транспортний податок в Україні, лише 28 грудня 2014 року, а також те, що транспортний податок у місті Києві встановлено рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629" (опубліковане у газеті "Хрещатик" 06 березня 2015 року), тобто після 15 липня 2014 року, застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком можливо не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України та положенням статті 58 Конституції України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскільки оскаржуване судове рішення прийнято у справі незначної складності, передбачені пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини зазначені у касаційній скарзі є необґрунтованими та не свідчать про різну практику Верховного Суд у схожих правовідносинах, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

Керуючись статтями 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною представника ОСОБА_2 - адвоката Притули Оксани Богданівни на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 у справі № 819/956/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова ,

Судді Верховного Суду