Справа № 140/2326/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2615/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - Вознюк В.М.;

від відповідача - Антонюк Т.М.;

від третіх осіб - ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Волинській обл. на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 12.02.2019р. про закриття провадження в адміністративній справі за позовом Управління Служби безпеки України у Волинській обл. до Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської обл., треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання протиправним та скасування рішень стосовно службового житла (суддя суду І інстанції: Волдінер Ф.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 28 хв. 12.02.2019р., м.Луцьк, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 15.02.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою суду від 12.02.2019р. закрито в порядку п.1 ч.1 ст.238 КАС України провадження в адміністративній справі за позовом Управління Служби безпеки /СБ/ України у Волинській обл. до Виконавчого комітету /ВК/ Нововолинської міської ради /МР/ Волинської обл., треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання протиправним та скасування рішень стосовно службового житла, оскільки такий не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Також зважаючи на те, що сторони наділені статусом юридичної особи, вказаний спір належить вирішувати в порядку господарського судочинства (а.с.126-127).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач Управління СБ України у Волинській обл., який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного закриття провадження у справі (а.с.141-143).

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що предметом розглядуваного спору є оскарження рішення відповідача № 154 від 15.05.2018р. про визнання таким, що втратив чинність п.6 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. від 07.10.2002р. щодо включення до числа службових житлових приміщень двокімнатної комунальної квартири АДРЕСА_1 та виділення її позивачу.

При цьому наголошує, що відповідач є органом місцевого самоврядування, у розглядуваних правовідносинах останній виконував публічно-владні управлінські функції, передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Житловим кодексом /ЖК/ України; спір виник саме з приводу виконання публічно-владних управлінських функцій щодо застосування загальної процедури скасування попереднього рішення відповідача, тоді як закон передбачає спеціальну процедуру виключення житлового приміщення з числа службового, а також щодо допущених порушень стосовно підстав та процедури виключення житла з числа службового.

Водночас, не доведеним слід вважати висновок суду про наявність спору щодо права користування об'єктом речового права - спірним житловим приміщенням, оскільки позивач не заперечує належність згаданої квартири до комунального житлового фонду та виключне право органу місцевого самоврядування розпоряджатися цією квартирою.

Також апелянт не може вважатися користувачем житла (таким був лише співробітник Управління СБ України у Волинській обл.), його функція зводилася лише до скерування відповідачу клопотання про надання житлової квартири та видачу спеціального ордера конкретному співробітнику. Такі права не належать до майнових і не посвідчують право користування квартирою.

Факт приватизації квартири не має значення для розгляду наведеного спору, оскільки він мав місце після винесення спірного рішення і на законність цього рішення не впливає.

Відповідачем ВК Нововолинської МР Волинської обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.158-161, 162-163).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення третьої особи і представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору. При цьому участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб'єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 6 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 313 від 07.10.2002р. було задоволено клопотання Управління СБ України у Волинській обл. і на підставі ст.118 ЖК України квартирі за адресою: АДРЕСА_1, надано статус службового житла та виділено позивачу для розподілу згідно чинного законодавства.

Вказане рішення було визнано таким, що втратило чинність оскаржуваним у даній справі рішенням відповідача № 154 від 15.05.2018р., при цьому п.13 цього рішення спірну квартиру було виділено ОСОБА_3

13.06.2018р. державним реєстратором ВК Нововолинської МР Волинської обл. зареєстровано право спільної сумісної приватної власності на вказану квартиру за третіми особами по справі.

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що між учасниками справи існує спір щодо права користування (володіння) об'єктом речового права - житловим приміщенням.

Відтак право, за захистом якого звернувся до суду позивач, виникає із житлових відносин. Такі спори за своєю правовою природою є приватноправовими житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача, що в свою чергу виключає їх розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на те, що сторони у справі наділені статусом юридичної особи даний спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції в частині того, що розглядуваний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, підставними і такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, пунктом 6 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 313 від 07.10.2002р. за клопотанням Управління СБ України у Волинській обл. було включено до числа службових житлових приміщень двокімнатну комунальну квартиру АДРЕСА_1 та виділено її позивачу (а.с.13).

Відповідно до рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 7 від 23.01.2003р. затверджено рішення комісії житлово-побутових питань Управління СБ України у Волинській обл. (протокол № 83 від 28.11.2002р.) про виділення співробітнику Управління СБ України у Волинській обл. ОСОБА_8, склад сім'ї 3 чол., службової квартири у АДРЕСА_1 (а.с.14); на підставі цього рішення 06.03.2003р. виданий спеціальний ордер № 130 на службове житлове приміщення для вселення (а.с.35).

Згідно поквартирної картки ОСОБА_8 був зареєстрований за вказаною адресою з 20.04.2004р. по 10.10.2016р. (а.с.34).

Пунктом 12 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 154 від 15.05.2018р. «Про розгляд матеріалів, поданих громадською комісією з житлово-побутових питань» визнано таким, що втратив чинність п.6 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 313 від 07.10.2002р.; квартира АДРЕСА_1 була віднесена до вільного житла та передана для розподілу серед осіб, які потребують покращення житлових умов (а.с.12).

Згідно п.13 зазначеного рішення спірне житлове приміщення виділене ОСОБА_3 як внутрішньо переміщеній особі з числа інвалідів війни, учаснику бойових дій, який брав участь в АТО, склад сім'ї 4 чол. (а.с.74).

На вселення у вказане житло ОСОБА_3 та членам його сім'ї був виданий ордер серії НОМЕР_1 від 21.05.2018р. (а.с.93).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, зареєстроване право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12.06.2018р. органом приватизації житлово-комунального об'єднання Нововолинської МР (а.с.94, 95).

Із змісту заявленого позову слідує, що позивач Управління СБ України у Волинській обл. просить визнати нечинним та скасувати п.12 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 154 від 15.05.2018р. «Про розгляд матеріалів, поданих громадською комісією з житлово-побутових питань» щодо визнання таким, що втратив чинність п.6 рішення ВК Нововолинської МР Волинської обл. № 313 від 07.10.2002р.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що виключення житла з службового і зміна його правового статусу на вільне житло, призначеного для загального розподілу, здійснено із порушенням вимог закону. При цьому, підстави та процедура виключення квартири з числа службових регламентовані законодавством, а спірне рішення ухвалено відповідачем за відсутності обов'язкових підстав та з порушенням процедури.

Зокрема, потреба у використанні спірної квартири в якості службового житла не відпала, позивач не подавав обов'язкового у цій ситуації клопотання про зміну правового статусу квартири.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен мас право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Із установлених судом фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи у зв'язку із зміною правового статусу спірної квартири, а саме її виведення з службового житла і надання їй статусу вільного житла, призначеного для загального розподілу.

При цьому, позивач наголошує на існуванні потреби в такому службовому житлі.

Водночас, на час розгляду справи спірна квартира є приватизованою, на неї видані правовстановлюючі документи третім особам.

Аналіз наведеної ситуації вказує на існування двох визначальних моментів, а саме:

з моменту приватизації спірної квартири фактично припинилися відносини щодо використання такої як службового житла; така квартира набула статусу об'єкта права приватної власності;

оскарження спірного рішення відповідача не призведе до відновлення попереднього становища спірної квартири без вирішення питання його належності третім особам.

При цьому, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2003 від 30.01.2003р.).

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає змісту цього поняття.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не є універсальним, через його використання не буде відновлено те становище, яке існувало до видання спірного розпорядження. Разом з тим, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Звідси, заявлені позовні вимоги в наведеному контексті не забезпечують поновлення прав позивача, які він вважає порушеними, і не призводять до змін в обсязі його прав на розподіл службового житла.

Отже, вирішення наведеного спору через обраний позивачем спосіб захист не призведе до відновлення попереднього правового статусу спірної квартири; досягнення такого результату є можливе лише шляхом розгляду майнового (набуття права власності) і житлового (набуття права на житло) спору з участю третіх осіб.

За змістом ст.ст.58, 61 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, надалі на підставі якого укладається відповідний договір найму такого приміщення.

Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради (ст.ст.118, 121 ЖК України).

За змістом ст.ст.121 і 123 ЖК Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Так, порядок надання службових жилих приміщень у будинках державного та громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затв. постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988р. «Про службові жилі приміщення».

Згідно з п.6 зазначеного Положення жиле приміщення виключається із числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено із числа жилих. Виключення жилого приміщення із числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради.

Із наведеного вбачається, що підґрунтям і метою пред'явлення позовних вимог у цій справі є визнання незаконним та скасування підпункту рішення відповідача щодо виключення квартири із числа службових, яке, за твердженням позивача, порушує установлений порядок користування житловими приміщеннями та позбавило його права на розподіл згаданого приміщення для проживання співробітникам Управління СБ України у Волинській обл.

Водночас, оскільки позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання незаконним та скасування підпункту рішення відповідача щодо виключення квартири із числа службових, а спірне нерухоме майно (службова квартира) було надано іншій особі як вільне житло і в подальшому нею приватизовано, то є наявним приватноправовий спір.

Останній підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства з огляду на те, що його вирішення впливає на права та обов'язки третіх осіб.

При цьому доводи позивача про те, що цей спір виник між ним і відповідачем в сфері публічно-правових відносин є помилковими, адже предмет спору безпосередньо впливає на права та інтереси третіх осіб по справі.

Окрім цього, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

При цьому, рішення суб'єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у відповідної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст.16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права, що виникло у певного суб'єкта в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об'єкт нерухомого майна, то спір стосується права цивільного і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між учасниками справи існує спір щодо права користування (володіння) об'єктом речового права - житловим приміщенням, через що такий не підлягає розгляду в порядку, визначеному КАС України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вказав на те, що сторони наділені статусом юридичної особи, через що вказаний спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Разом з тим, під час визначення підвідомчості цієї справи необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб'єктний склад учасників у цій справі.

Як вже встановлено, цей спір стосується приватних інтересів фізичних осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є власниками спірного приміщення, а тому такі вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного, а не господарського судочинства, як помилково зазначив суд першої інстанцій.

За правилами ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.2 зазначеної статті).

Приймаючи до уваги вищезазначене, та враховуючи суб'єктний склад даного спору, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення прийняв з додержанням норм процесуального права, однак помилково зазначив про належність цього спору до господарської юрисдикції, а тому наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і зміни ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 12.02.2019р. в мотивувальній частині з викладених вище обставин.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, у постановах Великої палати від 26.06.2018р. у справі № 909/403/17, від 27.11.2018р. у справі № 820/3534/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою під час вирішення наведеного спору.

Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі, однак помилково роз'яснив позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи, через що оскаржувану ухвалу суду слід змінити шляхом виключення з мотивувальної частини ухвали посилання на право звернення до суду із заявленими позовними вимогами в порядку господарського судочинства, зазначивши про право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

В решті ухвала суду винесена із додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Управління СБ України у Волинській обл.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Волинській обл. задовольнити частково.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 12.02.2019р. про закриття провадження в адміністративній справі № 140/2326/18 змінити шляхом виключення з мотивувальної частини ухвали посилання на право звернення до суду із заявленими позовними вимогами в порядку господарського судочинства, зазначивши про право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

В решті ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 12.02.2019р. залишити без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління Служби безпеки України у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 27.03.2019р.