Справа № 640/3011/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2019 року № 640/3011/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації
про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 14-Б, код ЄДР: 37498541), в якому просить суд:

визнати дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни - неправомірними;

зобов'язати відповідача встановити позивачу статус інваліда війни ІІ групи та видати посвідчення інваліда війни.

Позиція позивача.

Позивач зазначає, що 04.02.2019 звернувся до Управління із заявою про встановлення статусу інваліда війни та надання відповідного посвідчення, до якої були надані належні докази, які саме дають підстави для встановлення статусу інваліда війни.

Від відповідача було отримано лист № 1836/35-01/22 від 05.02.2019, яким було відмовлено у наданні статусу інваліда війни з посиланням на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують факт залучення до формувань цивільної оборони та факт виконання заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі таких формувань.

Однак, як зазначає позивач, він учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням. Відповідно до експертного висновку встановлено зв'язок захворювання з участю у ліквідації аварії на ЧАЕС. Відповідно до довідки МСЕК від 10.01.2006 позивачу встановлено 2 групу інвалідності. Також, на підтвердження зв'язку захворювання з роботами по ліквідації наслідків на ЧАЕС наявний експертний висновок № 687 від 25.06.2002, виданий ЦМЕС по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та їх професіонального характеру.

Позивач зазначає, що відповідно до довідки № 146 від 16.06.1986 він був відряджений до міста Прип'яті для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС строком на 7 днів з 17 по 23 червня, відповідно до наказу № 79 від 16.06.1986.

Відповідно до довідки № 416 від 24.06.1992, як зазначає позивач, він виконував роботи в м. Прип'ять, на ЧАЕС в період з 17.06.1986 по 24.06.1986. Дані обставини підтверджуються відповідним маршрутним листом та довідкою № 89 від 14.04.1999.

Позивач зазначає, що відповідно до довідок, ним відпрацьовано в зоні ЧАЕС 18 годин, в зоні 2 - 64 години, в зоні 3 - 16 годин, що загалом становить 98 годин.

Правовими підстави для задоволенні позову позивач визначає положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (п. 9 ч. 2 ст. 7), ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 5, 6, 7 - 9 Закону СРСР «Про загальний військовий обов'язок», який, як зазначає позивач, діяв у період його роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України», п/п. 3 п. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 7), системний аналіз яких, на думку позивача, дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов'язаних, які проходили збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Зазначене, як зазначено у позові, кореспондується зі ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов'язані, призвані на збори.

Разом з тим, як зазначає позивач, його право на надання статусу інваліда війни підтверджують інші обставини та у наведеному контексті посилається на інформаційну довідку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків ЧАЕС № 01.1-14/1877-6 від 26.10.2016, в якій на думку цього Департаменту, формування Цивільної оборони, в тому числі невоєнізовані, створювались з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф, стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. При цьому, як посилається позивач на зміст довідки, жоден нормативний акт з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.

Позивач також посилається на правила діловодства та думку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації щодо власного розуміння Положення про Цивільну оборону СРСР, наказ заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР №90 від 06.06.1975 інші акти (т.1, ас. 7) відповідно до якої цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, у тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, жінки від 16 до 55 років. Цивільна оборона та її формування створювались на всіх без виключення підприємствах та до складу формувань Цивільної оборони в обов'язковому порядку залучалося все працездатне населення.

З урахуванням викладеного у позові, позивач зазначає, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань цивільної оборони.

Виходячи з аналізу цих актів, Положення, затвердженого постановою КМ України від 12.05.1994 № 302 та наданих відповідачу документів, позивач вважає, що має право на встановлення статусу інваліда війни, оскільки особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони, інвалідність яких пов'язана із ЛНА на ЧАЕС, за наявності документів, підтверджуючих право на отримання статусу інваліда війни, мають право отримати такий статус з видачею посвідчення. В контексті останнього позивач посилається на п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відтак, враховуючи наведене, а також положення окремих міжнародних договорів, позивач просить задовольнити позов, зазначаючи на що суду слід звернути увагу.

Позивач просив розглядати справу за його відсутності у письмовому провадженні.

Позиція відповідача.

Відповідач у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вказані вище норми не поширюються на осіб, які направлялися на виконання робіт з ЛНА на ЧАЕС органами управління у справах ЦО, створеними у складі підприємств. Крім формувань ЦО, у ЛНА на ЧАЕС брали участь працівники, які залучалися від інших підприємств та відомств. Їх направляли в райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників цих відомств. На громадян, які були у складі цих формувань, чинність п. 9 чт. 7 Закону України Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється.

Оскільки у документах позивача відсутня інформація про розпорядчий документ за лінією Цивільної оборони та розпорядчий документ підприємства про залучення його особисто до складу такого формування, підстав для встановлення статусу інваліда війни не має.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 06.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Так, дійсно, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), на підтвердження чого надано копію посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 14).

До нього надано копію вкладки № 204592 від 20.01.2006 із визначенням, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, термін дії - безстроково.

До позову також надано фотокопію довідки МСЕК (а.с. 15) про встановлення позивачу з 03.01.2006 другої групи інвалідності (захворювання пов'язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС).

04.02.2019 Управлінням зареєстровано заяву позивача (а.с. 12) про встановлення статусу та видачу посвідчення інваліда війни, як особі, що брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань цивільної оборони відповідно до п. 9 ст. 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, із змісту вказаної заяви вбачається відсутність переліку додатків (документів), які додаються до заяви на підтвердження вказаного статусу.

05.02.2019 за № 1836/35-01/22 Управлінням на ім'я позивача сформовано повідомлення про відсутність документальних підтверджень про залучення особисто позивача до формування Цивільної оборони по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується наказом чи розпорядженням, а також відсутні відомості про роботу, яку виконував позивач під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у зв'язку з чим зроблено висновок про відсутність законних підстав для встановлення статусу та видачі посвідчення.

Між тим, до матеріалів справи надано позивачем: посвідчення про відрядження від 16.06.1986 № 164, видане Київським спеціалізованим управлінням механізації про відрядження з 17 по 23 червня 1986 р. до м. Чорнобиль на АЕС для ЛНА; довідка дослідно-акціонерного управління механізації від 24.09.1992 про те, що позивач за роботу у населених пунктах Прип'ять, ЧАЕС, відповідно до довідки УС Чорнобильської АЕС «Енерго-дільниця» у період з 17.06.1986 по 24.06.1986 отримана заробітна плата; маршрутний лист ЗАТ «КСУМ» від 09.04.1999 за період з 17.06.1986 по 24.06.1986 «відновлення та монтаж, усунення дефектів по периметру ставку охолоджувача від АБК-1; довідка, УБ ЧАЕС Енерго-дільниця, видана позивачу як машиністу авто-вишки КСУМ СМТ-1 (а.с.21), довідки про виплату заробітної плати.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, необхідною є одночасна наявність обставин: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У даному випадку на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст.7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон 3551-XII містить також умову щодо залучення особи до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.02.2019 у справі № 818/26/18.

Слід додати, що вищезгадану частину другу статті 7 Закону №3552-ХІІ, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, доповнено пунктом 9 Законом України від 15.06.2004 р. № 1770-IV.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що для правильного розуміння та застосування цієї норми визначальне значення має намір законодавця, законодавча історія вказаної норми, сутність і призначення Закону.

Як зазначено у пояснювальній записці до проекту Закону № 3078 від 06.02.2003 про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (щодо осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони), який був прийнятий як Закон № 1770-IV і набув чинності 08.07.2004, та яким, власне, і було доповнено ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пунктом 9, з перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Перелік робіт, як зазначено у пояснювальній записці, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань.

Зазначається також у пояснювальній записці, що проте, при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї малочисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Пояснити це можна лише тим, зазначається законодавцем, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців.

У пояснювальній записці також зазначено, що за час, який пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим.

Пояснювальна записка розміщена у вільному доступі на сайті ВП України.

З наведеного вбачається чіткий, недвозначний і зрозумілий намір законодавця щодо надання статусу інвалідів війни конкретній незначній групі осіб, а не широкому колу осіб з числа осіб з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У даному випадку, до заяви, адресованої відповідачу, щодо набуття статусу інваліда війни, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів його залучення до безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

У той же час, в межах спірних правовідносин, має бути підтверджена належними та допустимими доказами залучення саме позивача до ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

Дана обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 (справа №279/12162/15-а) та в ухвалі Верховного Суду України від 07.07.2017 (справа №676/4127/16-а).

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відсутні підстави для висновку про протиправність дій Управління в контексті заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами обставин, з якими положення п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пов'язують можливість встановлення позивачу статусу інваліда війни.

Таких доказів не надано і під час розгляду справи. Жоден із додатків до позовної заяви не містить документально підтверджених відомостей щодо особи позивача в контексті його залучення саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відтак, судом не встановлено порушень з боку відповідача прав чи інтересів позивача, який у даному випадку діяв правомірно відмовляючи у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення, а відтак відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі, тобто і у частині зобов'язати вчинити певні дії, що зумовлює висновок суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи позивача та надані ним матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного. У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даному випадку у зв'язку з розглядом даної справи.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями статтями ст.ст. 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, ст. ст. 241 - 246, 250, 251, 255, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 14-Б, код ЄДР: 37498541) про визнання дій щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни неправомірними та про зобов'язання встановити позивачу статус інваліда війни ІІ групи та видати посвідчення інваліда війни, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін