Справа № 826/13018/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на проголошене о 15 годині 46 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року, повний текст якого складено 13 грудня 2018 року, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогредіс» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Прогредіс» (далі - Позивач, ТОВ «Прогредіс») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.06.2018 року № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи підтверджують реальність здійснення господарських операцій, доказів їх невідповідності вимогам чинного законодавства Відповідачем не надано, а матеріали кримінального провадження не можуть бути доказом безтоварності укладеного договору з огляду на відсутність належних і допустимих доказів набрання у такому кримінальному провадження законної сили рішенням.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом було залишено поза увагою факт ненадання Позивачем товарно-транспортних накладних чи інших документів, що підтверджують транспортування товару. Крім того, зауважує, що до перевірки ТОВ «Прогредіс» були надані рахунки на оплату, які підписані невстановленою особою, тобто які не містять обов'язкових визначених законодавством реквізитів. Також звертає увагу на відсутності доказів походження придбаного ТОВ «Прогредіс» товару, а також відсутності у контрагента Позивача банківського рахунку, реквізити якого вказані у договорах поставки. Окремо наголошує, що у рамках кримінального провадження ОСОБА_1 зазначив, що жодного відношення до господарської діяльності ТОВ «Селінкс Україна» не має.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.02.2019 року, яке у подальшому відкладено на 27.03.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Прогредіс» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що реальність господарських операцій підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином оформленими первинними документами. Крім того, стверджує, що товарно-транспортні накладні в силу умов договорів поставки не могли бути наявні у Позивача, при цьому сама по собі їх відсутність не свідчить про безтоварність укладених договорів. Підкреслює, що відсутність певних реквізитів у документах, а саме - відомостей про особу, яка підписала рахунки на оплату, не може мати наслідком втрату такими документами значення правомірності здійснення змін у податковому обліку. Також наголошує на безпідставності посилання Апелянта на матеріали кримінального провадження, оскільки вирок суду у ньому відсутній.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з викладених у відзиві підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у травні 2018 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві на підставі пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наказу від 21.05.2018 року №8721 та направлення від 22.05.2018 року №520/26-15-14-07-02-18 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Прогредіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Селінкс Україна» за період липень 2016 року, вересень 2016 року.

У ході перевірки встановлено порушення ТОВ «Прогредіс» вимог:

- пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. п. 5, 7, 21 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290, внаслідок чого занижено податок на прибуток за дев'ять місяців 2016 року на суму 857 179,00 грн.;

- п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 952 421,00 грн., у тому числі за липень 2016 року - 883 522,00 грн. та вересень 2016 року - 68 899,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 07.06.2018 року №133/26-15-14-07-02-10/37106408 (т. 1 а.с. 22-41), висновки якого за наслідками розгляду заперечень ТОВ «Прогредіс» (т. 1 а.с. 46-57) залишені без змін, про що Позивача повідомлено листом ГУ ДФС у м. Києві від 08.08.2018 року №42836/10/26-15-14-07-02-15 (т. 1 а.с. 59-60).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 11.05.2017 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- форми «В4» №, яким Позивачу зменшено розмір від'ємного значення з податку на додану вартість за липень та вересень 2016 року на загальну суму 952 421,00 грн. (т. 1 а.с. 44-45);

- форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 1 071 473,75 грн., у тому числі за основним платежем - 857 179,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 214 294,75 грн. (т. 1 а.с. 42-43).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТОВ «Прогредіс» (Покупець) і ТОВ «Селінкс Україна» (Постачальник) укладені договори поставки від 01.07.2016 року №01/07/2016-1 (т. 1 а.с. 125-127) та від 16.09.2016 року №16/09/2016-3 (т. 1 а.с. 218-219), за умовами яких Постачальник зобов'язується продати та передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (зернові та олійні культури) відповідно до умов даного договору.

Виконання умов даних договорів, на переконання суду першої інстанції, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями додаткових угод (т. 1 а.с. 128-135, 220-221), рахунків на оплату (т. 1 а.с. 136-143, 222-223), банківських виписок (т. 1 а.с. 144-159, 224-225), видаткових накладних (т. 1 а.с. 160-167, 226-227), податкових накладних (т. 1 а.с. 168-175, 228-229).

Доцільність та економічна мета укладення вказаних договорів, на думку Окружного адміністративного суду міста Києва, обґрунтовується наданими копіями укладених ТОВ «Прогредіс» з ТОВ «Сантрейд» договорів та складених на їх виконання первинних документів (т. 1 а.с. 176-217, 230-285).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Прогредіс» з ТОВ «Селінкс Україна» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб'єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента, що, на його переконання, свідчить про відсутність перешкод для формування даних податкового обліку за наслідками відносин з ТОВ «Селінкс Україна».

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Згідно п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Приписами ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість, а також витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, при вирішенні питання про правомірність формування податкових зобов'язань суд повинен встановити, насамперед, реальність господарської операції, про що мають свідчити належним чином оформлені первинні документи. При цьому чинне законодавство передбачає перелік необхідних первинних документів з огляду на предмет господарських відносин.

У контексті наведеного судовою колегією враховується, що на момент укладенні договорів та формування Позивачем даних податкового обліку у липні і вересні 2016 року була чинна Інструкція про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затверджена наказом Мінагрополітики України від 13.10.2008 року № 661 (далі - Інструкція № 661).

Пунктом 2.2 розділу ІІ Інструкції № 661 передбачено, що здійснювати перевезення зерна обов'язково необхідно за наявності товарно-транспортної накладної (ТТН), форма якої згідно зі змісту п. 2.7 розділу ІІ Інструкції № 661, затверджена наказом Мінтрансу «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні» від 14.10.1997 року № 363 (далі - Правила № 363).

Відповідно до п. 2.7 розділу ІІ Інструкції № 661 при доставці зерна автомобільним транспортом поклажодавця товарно-транспортні накладні виписуються ним на кожну партію в трьох примірниках, з яких перший примірник залишається на підприємстві, другий і третій примірники повертаються власнику. При перевезенні зерна поклажодавця автомашинами транспортного перевізника на підставі договору товарно-транспортна накладна виписується в чотирьох примірниках, з яких перший примірник залишається на підприємстві, другий примірник повертається поклажодавцю, третій і четвертий примірники направляються через водія перевізника для розрахунків з клієнтом за доставку вантажу згідно з договором.

У разі доставки зерна без товарно-транспортної накладної підприємство складає у присутності представника поклажодавця акт, у якому зазначають такі дані: найменування поклажодавця, номер автомашини, вид зерна, установлена маса вантажу і вид надходження. Акт є підставою для оприбуткування зерна. Акт підписує вагар, представник поклажодавця та матеріально відповідальна особа підприємства.

Відповідно до пункту 1.9 розділу V Інструкції № 661 при відпуску зерна та продукції також оформляється ТТН установленої форми № 1-ТН. Водночас товарно-транспортні накладні, складені на відпуск продукції, вважатимуться недійсними без доданих доручень, без підпису одержувачів та ті, що мають виправлення.

А абзаці 6 розділу 2 Методичних рекомендацій щодо застосування спеціалізованих форм первинних документів з обліку виробничих запасів в сільськогосподарських підприємствах, затверджених наказом Мінагрополітики України від 21.12.2007 року № 929 визначено, зокрема: взаємовідносини, що виникають під час надходження матеріальних цінностей на сільськогосподарські підприємства від постачальників, регулюються на підставі договорів на постачання, оформляються розрахунковими документами: платіжними вимогами, рахунками-фактурами, платіжними вимогами з специфікацією, товарно-транспортними накладними на загальних підставах, які реєструються у формі № М-1 «Журнал обліку вантажів, що надійшли», затвердженої наказом Мінстату України від 21.06.1996 року № 193.

Судовою колегією враховується, що згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 13.11.2018 року у справі №822/6312/15, наявність товарно-транспортної накладної є обов'язковою для застосування відправниками та одержувачами вантажів, оскільки є підставою для проведення розрахунків за договором перевезення.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що умовами укладених між ТОВ «Прогредіс» та ТОВ «Селінкс Україна» договорів (п. 6.1) було передбачено обов'язковість надання товарно-транспортних накладних Покупцю. Тобто, учасники цивільно-правових угод самостійно визначили для себе перелік обов'язкових для підтвердження виконання договірних зобов'язань документів, серед яких вказали товарно-транспортну накладну.

Згідно розділу 1 Правил №363, у редакції, чинній на момент укладення договорів, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до п. п. 11.1, 11.5 зазначених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортних накладних підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Пунктом 11.7 Правил №363 передбачено, що перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що товарно-транспортні накладні повинні бути в наявності як у покупця (вантажоотримувача), так і у продавця (вантажовідправника) при оформлення ними транспортних послуг у процесі виконання договору поставки товару. Викладеним спростовується посилання ТОВ «Прогредіс» у відзиві на апеляційну скаргу на те, що передача товару за договорами здійснювалася через перевізника за замовленням ТОВ «Селінкс Україна» (вантажовідправник) до ДП «Сантрейд» (вантажоодержувач) на зерновий склад ТОВ «Грінтур-Екс» (склад), що виключає можливість наявності у Позивача примірнику товарно-транспортної накладної.

З урахуванням наведеного відсутність належним чином оформлених та визнаних сторонами договорів обов'язкових первинних документів у вигляді товарно-транспортних накладних дає підстави погодитися з доводами Апелянта про ненадання Позивачем доказів здійснення транспортування товару та, як наслідок, нереальність здійснення господарських операцій.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, як було зазначено в акті перевірки, а також у подальшому підкреслювалося контролюючим органом, зміст податкової звітності ТОВ «Селінкс Україна» свідчить, що останнє не придбавало товару з номенклатурою «насіння соняшнику українського походження урожаю 2015 року» та «насіння соняшнику українського походження урожаю» в обсягах, які у подальшому були документально реалізовані ТОВ «Прогредіс» (120,4 тон проти 242,5 тон). При цьому надана Позивачем до матеріалів справи копія договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 21.04.2016 року №21/04-Сп16, укладеного між ТОВ «Аграрні системні технології» (Продавець) і ТОВ «Селінкс Україна» (Покупець), предметом якого є поставка товару «Соняшник некласний» у кількості 3 800,00 тон (т. 1 а.с. 109-111), не може вважатися належним підтвердженням походження товару з огляду на відсутність будь-яких документів, які підтверджують його виконання.

Надаючи оцінку посиланню ГУ ДФС у м. Києві на матеріали кримінального провадження №0000024, у рамках якого ОСОБА_1 (директором ТОВ «Селінкс Україна» на момент укладення договорів) надані пояснення та показання щодо заперечення участі у господарській діяльності ТОВ «Селінкс Україна» (т. 2 а.с. 69-74). У контексті наведеного судовою колегією враховується, що первинні документи, виписані від імені підприємства та від особи, яка, по-перше, заперечує свою участь у створенні та діяльності цього підприємства, по-друге, не мала можливості їх підписати, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами, відповідно посвідчувати факт придбання товарів/робіт/послуг.

Наведена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 14.03.2019 року у справі № 825/2042/14 та у справі № 808/2159/17.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 року у справі № 21-421а11 також міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Відтак, з урахуванням наведених доказів у своїй сукупності, а саме - відсутності товарно-транспортних накладних, визначених учасниками господарських відносин в якості обов'язкових первинних документів, неможливості ТОВ «Селінкс Україна» забезпечити поставку ТОВ «Прогредіс» товару в обсязі, визначеному у договорах, а також надання директором ТОВ «Селінкс Україна» у рамках кримінального провадження №0000024 пояснень щодо заперечення будь-якої причетності до господарської діяльності даного товариства та підписання від його імені документів, колегія суддів приходить до висновку про передчасність позиції Окружного адміністративного суду міста Києва про наявність правових стверджувати про реальність та товарність господарських операцій між вказаними суб'єктами господарювання.

При цьому, колегією суддів враховується, що встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Приписи п. 135.1 ст. 135 ПК України визначають, що базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За правилами п. 137.1 ст. 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Разом з тим, враховуючи, що Позивачем не було доведено реальності здійснення господарських операцій та факту отримання від контрагента товарів, а також встановлену невідповідність первинних документів вимогам чинного законодавства в частині особи, яка заперечує свою участь у господарській діяльності ТОВ «Селінкс Україна» і підписання від його імені будь-яких документів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ТОВ «Прогредіс» правових підстав для формування податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за наслідкам відносин з ТОВ «Селінкс Україна», що свідчить про необґрунтованість твердження суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №826/3632/17.

Судова колегія погоджується з посиланням ТОВ «Прогредіс» на те, що встановлення факту взаємовідносин Позивача з фіктивними суб'єктами господарювання не є безумовним доказом ознак фіктивності у діяльності підприємства, оскільки приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту та валових витрат від добросовісності платника податку, з яким суб'єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

Однак, встановлені вище обставини не підтвердження реальності господарських договорів та дійсного руху активів платника податків унеможливлюють формування останнім даних податкового обліку з вказаним вище контрагентом. Відсутність ознак реальності господарських операцій не може бути підставою для формування даних податкового обліку навіть за умови фіксації у паперовому вигляді окремими документами фактів поставки товарів за договорами, що були предметом перевірки контролюючого органу.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для формування ТОВ «Прогредіс » даних податкового обліку за наслідками відносин з ТОВ «Селінкс Україна» з у зв'язку з відсутністю доказів реальності господарських операцій, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення порушено норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «27» березня 2019 року.