Справа № 826/13991/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства «Київблагоустрій», третя особа - Київська міська рада, про визнання неправомірними дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Відповідач-1, Департамент благоустрою), Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Відповідач-2, КП «Київблагоустрій»), третя особа - Київська міська рада (далі - Третя особа, КМР), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати неправомірними дії Департаменту благоустрою та КП «Київблагоустрій», які виразилися у видачі доручення №193/09-13 та проведенні незаконного демонтажу майна ФОП ОСОБА_1, а саме - тимчасової споруди площею 19,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року позов задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що припис від 28.07.2011 року не був доведений до відома ФОП ОСОБА_1, що позбавило останнього можливості надати дозвільну документацію, яка була у нього в наявності, а відтак складання доручення про вжиття заходів з демонтажу, а також проведення самого демонтажу є протиправними. Крім того, підкреслив, що сплата пайової участі є правом, а не обов'язком власника тимчасової споруди.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю. При цьому посилається на неврахування судом обставин, що невиконання вимог припису свідчить про обґрунтованість складання доручення щодо вжиття заходів з демонтажу тимчасової споруди та подальшого демонтажу останньої. Звертає увагу, що наявність права користування земельною ділянкою не може бути ототожнене із дозвільною документацією на розміщення тимчасової споруди, термін дії якої завершився у 2006 році та не був продовжений. Наголошує на неврахуванні судом, що складання припису є обов'язком, а не правом уповноважених осіб Департаменту благоустрою. А тому, на переконання Апелянта, відсутність ордеру на розміщення тимчасової споруди, а також доказів укладення договору сплату пайової участі (внеску) і довідки про функціональне призначення тимчасової споруди, свідчить про відсутність проектно-дозвільної документації на таку споруду, що дає підстави для висновку про правомірність рішення Департаменту благоустрою щодо видачі доручення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційне скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.03.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що наявність у матеріалах справи укладених між Позивачем та Голосіївською районною радою договорів оренди земельної ділянки зі згодою останньої на розміщення та експлуатацію тимчасової споруди свідчить про відсутність повноважень у Відповідачів здійснювати перешкоди у господарській діяльності Позивача. Вказує на безпідставності посилання Апелянта на відсутність договору пайової участі в якості підстави для висновку про необхідність здійснення демонтажу тимчасової споруди, оскільки укладення такого договору є правом, а не обов'язком суб'єкта господарювання. Крім того, звертає увагу на необґрунтованості доводів Апелянта про необхідність отримання Позивачем дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди на підставі законодавства, яке набрало чинності після виникнення спірних правовідносин. Окремо наголошує на правильності висновків суду першої інстанції про ненадання Позивачу припису про усунення порушень, складання якого передувало демонтажу. Крім того, підкреслює, що у вересні 2010 року звертався із заявою до Головного управління за благоустроєм м. Києва про видачу ордера на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення у зв'язку з розміщенням тимчасової споруди, однак його не отримав.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні представник Відповідача-1 підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник Позивача та Позивач наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники Відповдіача-2 та Третьої особи підтримували доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що 28.07.2011 року старшим інспектором Головного управління контрою за благоустроєм міста Києва винесено припис №1111264, яким запропоновано ФОП ОСОБА_1 усунути порушення шляхом надання до ГУКБМ у семиденний термін дозвільну документацію на тимчасову споруду (ордер ГУ містобудування та архітектури) за адресою: вул. Хрещатик, 32, каб. №108. Крім того, у приписі зазначено, що у разі відсутності дозвільної документації - демонтувати тимчасову споруду власними силами, відновити благоустрій. Також вказано, що у разі невиконання припису тимчасову споруду буде демонтовано примусово (т. 1 а.с. 231).

У зв'язку з невиконанням вимог припису Департаментом благоустрою 10.09.2013 року видано КП «Київблагоустрій» доручення №193/09-13, в якому вказано на необхідність вжиття заходів шляхом демонтажу, зокрема, павільйону ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 233-239).

За наслідками виконання виданого Департаментом благоустрою доручення КП «Київблагоустрій» 02.10.2013 року - 04.03.2013 року було проведено демонтаж павільйону, що зафіксовано у відповідних актах (т. 1 а.с. 25-27).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши аналіз приписів ст. ст. 5, 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 Правил благоустрою міста Києва, а також ряду інших підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Позивач не був повідомлений про винесення Відповідачем-1 оскаржуваного припису, а наявні у матеріалах справи документи свідчать про існування у ФОП ОСОБА_1 права на розміщення тимчасової споруди на відповідній земельній ділянці.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про благоустрій населений пунктів» (далі - Закон) визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до ст. 1 Закону благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила.

Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону передбачають, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Для здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, виконанням Правил благоустрою території населеного пункту, в тому числі організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян, утримання в належному стані закріплених за підприємствами, установами, організаціями територій, сільські, селищні, міські ради можуть утворювати інспекції з благоустрою населених пунктів.

Рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 року №1051/1051 затверджені Правила благоустрою міста Києва (далі - Правила благоустрою), які визначають правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста і спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до п. 13.1.1 Правил благоустрою порядок розміщення малих архітектурних, форм та тимчасових споруд визначений Єдиними правилами ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.94 N 198, Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд у м. Києві, затвердженим у встановленому порядку Київською міською радою, правилами (положеннями), встановленими Київською міською радою.

Пунктом 13.3.1 Правил благоустрою передбачено, що демонтаж, перевезення, зберігання самовільно встановлених малих архітектурних форм та тимчасових споруд, власники яких ухиляються від демонтажу або власники яких невідомі, здійснюються Головним управлінням контролю за благоустроєм та районними в місті Києві державними адміністраціями за кошти міського бюджету з наступним відшкодуванням усіх витрат власником тимчасової споруди, винним у порушенні благоустрою.

Згідно п. 13.3.2 Правил благоустрою рішення про демонтаж самовільно встановлених розміщених малих архітектурних форм та тимчасових споруд приймається Головним управлінням контролю за благоустроєм міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з урахуванням пропозицій органів, що виявили самовільне розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд.

Відповідно до п. 13.3.3 Правил благоустрою у разі виявлення самовільно розміщеної тимчасової споруди (малої архітектурної форми) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, або з частково оформленою дозвільною документацією, Головним управлінням контролю за благоустроєм вноситься припис його власнику з вимогою усунення порушень шляхом проведення демонтажу цієї споруди протягом трьох робочих днів.

Протягом зазначеного терміну власник зобов'язаний за власний рахунок здійснити демонтаж самочинно розміщеної тимчасової споруди (малої архітектурної форми) та провести відновлення порушеного благоустрою на місці розміщення тимчасової споруди (малої архітектурної форми).

У разі невиконання власником вимог припису Головне управління контролю за благоустроєм здійснює демонтаж самовільно розміщеної тимчасової споруди (малої архітектурної форми) за рахунок коштів міського бюджету з подальшим відшкодуванням усіх витрат власником, винним у порушенні благоустрою.

Для проведення демонтажу створюється комісія у складі представників Головного управління контролю за благоустроєм, КП «Київблагоустрій», управління (відділу благоустрою районної в місті Києві державної адміністрації), представника міліції (за згодою) та особи (у разі її присутності), яка здійснила самовільне розміщення тимчасової споруди (малої архітектурної форми). Комісія складає акт зовнішнього огляду (акт демонтажу) тимчасової споруди (малої архітектурної форми) у трьох примірниках.

Положеннями п. 19.1.1 Правил благоустрою передбачено, що контроль за станом благоустрою міста, а також контроль за дотриманням та здійсненням заходів, спрямованих на виконання вимог Закону України «Про благоустрій населених пунктів», цих Правил здійснюється Головним управлінням контролю за благоустроєм міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке виконує функції інспекції з питань благоустрою в м. Києві, та управліннями (відділами) контролю за благоустроєм виконавчих органів районних у м. Києві рад (районних у м. Києві державних адміністрацій), а також Головним управлінням МВС України в м. Києві, іншими структурними підрозділами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в межах наданих повноважень, комунальними підприємствами, установами та організаціями, які несуть відповідальність за належне утримання об'єктів благоустрою.

Приписи п. 20.2.1 Правил благоустрою визначають, що якщо під час перевірки виявлені причини та умови, які можуть спричинити порушення благоустрою, посадова особа контролюючого органу зобов'язана скласти та видати офіційний документ - припис, який є обов'язковим для виконання в термін до трьох діб особами, які є відповідальними за утримання об'єктів благоустрою.

У приписі зазначаються: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала припис, відомості про особу, на яку складений припис, та надаються пропозиції щодо усунення причин та умов, які спричиняють порушення благоустрою території.

Припис підписується особою, яка його склала, і особою, на яку він складений.

У разі відмови особи отримати припис в графі «Припис одержав» робиться про це запис.

У разі виявлення тимчасової споруди (малої архітектурної форми), встановлений (або невстановлений) власник (користувач) якої створив причини та умови, які можуть спричинити порушення благоустрою, посадова особа контролюючого органу зобов'язана скласти та видати офіційний документ - припис з дотриманням вимог цього Положення. У такому випадку одна копія припису наклеюється на тимчасову споруду (малу архітектурну форму) поряд з Ордером на розміщення тимчасової споруди (у разі його наявності) або на фронтальній частині такої тимчасової споруди (малої архітектурної форми), а ще одна копія вручається особисто присутньому власнику (користувачу), надсилається власникові тимчасової споруди (малої архітектурної форми) поштою (цінним листом з описом вкладення) за адресою, зазначеною в Ордері на розміщення тимчасової споруди (у разі його наявності). Посадова особа, яка винесла припис, здійснює фотофіксацію наклеєного припису поряд з Ордером на розміщення тимчасової споруди (малої архітектурної форми) у випадку його наявності або на фронтальній частині тимчасової споруди (малої архітектурної форми). При цьому щонайменше на одній з фотографій має бути чітко та розбірливо видно інформацію про номер та дату складення припису.

Матеріали фотофіксації долучаються до припису, про що в приписі робиться відповідний запис, а власник (користувач) тимчасової споруди (малої архітектурної форми) вважається повідомленим про винесення припису належним чином.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прийняттю Департаментом благоустрою рішення про демонтаж тимчасової споруди передують: проведення перевірки такого об'єкта працівниками КП «Київблагоустрій», за наслідками якої складається припис; сплив триденного строку строк на виконання припису після його отримання.

При цьому, законодавцем передбачено наступні способи повідомлення особи про складення припису:

- вручення особисто присутньому власнику (користувачу);

- надсилання власникові тимчасової споруди (малої архітектурної форми) поштою (цінним листом з описом вкладення) за адресою, зазначеною в Ордері на розміщення тимчасової споруди (у разі його наявності);

- фотофіксація наклеєного припису поряд з Ордером на розміщення тимчасової споруди (малої архітектурної форми) у випадку його наявності або на фронтальній частині тимчасової споруди (малої архітектурної форми) із дорученням матеріалів фотофіксації до припису, про що в останньому робиться відповідний запис.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у складеному 28.07.2011 року приписі №1111264 хоча й зазначено особу, щодо якої його складено, однак, однак, як підкреслив суд першої інстанції, доказів надсилання (вручення) вказаного припису ФОП ОСОБА_1 чи розміщення його у передбачений Правилами благоустрою спосіб Департаментом благоустрою не надано.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що порушення Відповідачем-1 законодавчо встановленого обов'язку з повідомлення власника тимчасової споруди про складання припису щодо такого об'єкту позбавило Позивача права на його добровільне виконання шляхом надання дозвільних документів або добровільного демонтажу тимчасової споруди. Залишення поза увагою даних обставини зумовило прийняття Департаментом благоустрою передчасного рішення про демонтаж тимчасової споруди, яке, у свою чергу, було виконано КП «Київблагоустрій» без наявних на те правових підстав.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у своєму рішенні від 27.02.2018 року у справі №826/4194/16 Верховний Суд зазначив, що важливість дотримання і неухильного виконання процедури розгляду скарги безпосередньо пов'язана із забезпеченням права суб'єкта особи, інтересів якої вона стосується, на захист, зокрема надання нею відповідних пояснень з приводу правовідносин, що виникли. Тому, невиконання суб'єктом влади вимог законодавства в цій частині зводить нанівець законність всієї процедури розгляду скарги та, як наслідок, прийнятого за її результатами рішення.

Указана позиція підтримана Верховним Судом й у постанові від 28.02.2018 року у справі № 826/10418/16.

У справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Оцінюючи доводи Апелянта про неврахування судом першої інстанції відсутності у Позивача дозвільних документів на встановлення тимчасової споруди, зокрема, ордеру, а також договору на пайову участь (внесок) в утриманні об'єктів благоустрою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи відсутній ордер, який в силу вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства (Положення про порядок розміщення тимчасових споруд у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.10.2010 року № 176/4988) був єдиною підставою для розміщення тимчасової споруди.

Щодо необхідності наявності договору на пайову участь (внесок) в утримання об'єктів благоустрою, то в силу ч. 4 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» власник тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, розташованої на території об'єкта благоустрою державної та комунальної власності, зобов'язаний забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Отже, власник тимчасової споруди зобов'язаний або забезпечувати належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або може брати пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору. Таким чином, безумовного обов'язку з укладення договору пайової участі законодавством, яке було чинним на момент складання припису, передбачено не було.

Разом з тим, за відсутності правових підстав стверджувати, що Відповідачами було вчинено дії з демонтажу тимчасової споруди із дотриманням визначеної законодавством процедури, будь-які доводи Департаменту благоустрою щодо відсутності у ФОП ОСОБА_1 дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди є безпідставними..

При цьому, суд першої інстанції вірно підкреслив, що демонтаж самовільно розміщених тимчасових споруд є крайнім заходом, якому має передувати вжиття уповноваженим суб'єктом інших заходів реагування, націлених на достеменне встановлення порушення в галузі благоустрою населених пунктів, його припинення та ліквідацію наслідків, якщо такі є.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 27» березня 2019 року.