Справа № 620/3551/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3551/18 Головуючий у 1 інстанції: Житняк Л.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишиної О.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання неправомірними дій та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, просив:

- визнати неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови листом від 22 жовтня 2018 року №3284 у виплаті позивачу нарахованої, але не виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року у розмірі 32269,62грн;

- визнати неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови листом від 26 жовтня 2018 року №3329 у виплаті позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- стягнути з відповідача матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення 9654,15 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови листом від 22.10.2018 р. №3284 у виплаті ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. у розмірі 32269,62 грн (тридцять дві тисячі двісті шістдесят дев`ять гривень 62 коп.). В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції, не переконавшись у відсутності асигнувань та кошторисних призначень, дійшов помилкових висновків про те, що підставою для не виплати матеріальної допомоги стала відсутність асигнувань та фонду грошового забезпечення.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними та стягнення з Чернігівського обласного військового комісаріату індексації грошового забезпечення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказує на те, що, відповідно до норм Закону, індексація проводиться лише при наявності коштів передбачених на виплату індексації.

08 лютого 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) позивач отримував грошове забезпечення. У період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року Чернігівський ОВК проводив нарахування індексації грошового забезпечення, проте виплату такої не здійснював.

З метою досудового порядку врегулювання спору, позивач звернувся на адресу Чернігівського ОВК з рапортом (вх. від 11.10.2018 №5230), у якому просив провести виплату нарахованої, але не виплаченої індексації грошового забезпечення, проте Чернігівський ОВК листом від 22.10.2018 року №3284 повідомив, що провести виплату індексації грошового забезпечення немає можливості, у зв`язку з тим, що, незважаючи на нарахування індексації грошового забезпечення та подання відповідних заявок на виділення коштів, забезпечуючий фінансовий орган кошти не виділяє, заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року становить 32 269,62 грн.

Також, 17.09.2018 року позивач звертався на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з рапортом про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку зі смертю батька його дружини. До рапорту були додані свідоцтво про одруження та свідоцтво про смерть, які підтверджували родинні відносини та смерть батька його дружини та містяться в матеріалах справи.

Оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу виплачена не була, 24.10.2018 року в порядку досудового врегулювання спору, позивач звернувся на адресу відповідача з запитом, у якому просив повідомити його про причини невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

26.10.2018 року за вих. № 3329 Чернігівський ОВК повідомив позивача про те, що починаючи з серпня 2018 року до фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ щомісячно надаються заявки на виплату матеріальної допомоги, але фінансування на зазначені цілі не здійснюється, що унеможливлює розгляд рапорту позивача комісією. Одночасно, повідомлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становить 9 654,15 грн.

Вважаючи, що дії щодо не проведення виплати індексації та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань порушують права та законні інтереси позивача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно абзацу другого частини третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-ІІІ(далі - Закон № 2017-ІІІ), законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону № 2017-ІІІ визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1282-ХІІ), визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Частинами першою та п`ятою статті 2 Закону № 1282-ХІІ встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частиною другою статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

За приписами частини шостої статті 5 Закону № 1282-ХІІ, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Пунктом 1-1 Порядку № 1078 зазначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Також, пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

З огляду на пункт 5 Порядку № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

З матеріалів справи вбачається, що Чернігівський ОВК за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. проводив нарахування індексації грошового забезпечення позивача, що не заперечує і сам відповідач.

Невиплачений розмір індексації грошового забезпечення позивача за вказаний вище період становить 32 269,62 грн. При цьому, індексація грошового забезпечення позивача йому не виплачена Чернігівським ОВК, у зв`язку з тим, що Чернігівський ОВК не є розпорядником бюджетних коштів. Чернігівським ОВК на адресу забезпечуючого фінансового органу направлялись відповідні заявки на фінансування, однак, кошти, які можна було б спрямувати на виплату індексації грошового забезпечення позивача на рахунки Чернігівського ОВК не надходили.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Апелянт вказує, що єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період стало неналежне фінансування Чернігівського обласного військового комісаріату.

Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що відсутність у відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин непроведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується комісаріат, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з доводами суду першої інстанції, що посилання відповідача на ту обставину, що він не є прибутковою установою, а відповідними бюджетами не було закладено асигнувань на індексацію грошового забезпечення є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення.

Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України». У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia), п.74) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, такі посилання відповідача порушують гарантоване ст.1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у індексації доки відповідні положення є чинними.

За таких підстав, суд першої інстанції вірно вказав, що бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період, є протиправною.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині невиплати індексації грошового забезпечення.

Доводи апеляційної скарги Чернігівського обласного військового комісаріату не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_1 про неправомірну відмову у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення 9 654,15 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач 17.09.2018 року звернувся до Чернігівського ОВК з рапортом про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у зв`язку зі смертю батька його дружини.

Чернігівський ОВК 26.10.2018 року повідомив позивача про те, що, починаючи з серпня 2018 року до фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ щомісячно надаються заявки на виплату матеріальної допомоги, але фінансування на зазначені цілі не здійснюється, що унеможливлює розгляд рапорту позивача комісією.

Також, позивачем 15.12.2018 року на адресу суду першої інстанції було надіслано заяву, в якій він повідомив, що його рапорт щодо виплати матеріальної допомоги було розглянуто в листопаді 2018 року та відмовлено йому у здійсненні такої виплати, у зв`язку з тим, що він не є військовослужбовцем. Одночасно, позивач просив витребувати належним чином завірені копії документів та проводити розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Як зазначалося, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей та єдина система їх соціального та правового захисту регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011 р. (далі - Закон №2011).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 №1294 (далі - Постанова №1294), виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Відповідно до п.п. 3 п.5 Постанови №1294, керівники державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання мають право: надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

В силу ч. ч. 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника).

Так, згідно п.7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 №65 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік" (додаток №6), витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2018 році здійснюються за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо здійснення виплат: у першу чергу - розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; у другу щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду; у третю - грошова допомога для оздоровлення; у четверту інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів).

В силу п.9 Інструкції №260, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород і морського грошового забезпечення).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на відповідний місяць з урахуванням порядку передбаченого п.7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.

Інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачуються в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Згідно письмових пояснень Чернігівського обласного військового комісаріату у відзиві на апеляційну скаргу, до Чернігівського обласного військового комісаріату забезпечуючим фінансовим органом, на момент звільнення позивача з військової служби, не були доведені граничні обсяги видатків на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та не виділено коштів на виплату матеріальної допомоги.

З огляду на зазначені положення нормативно-правових актів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, тобто, не має імперативного характеру та ставиться в залежність від наявності коштів на такі виплати. При цьому, виплата такої допомоги є правом, а не обов`язком відповідного командира і така виплата здійснюється виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані обставини унеможливлювали виплату відповідачем матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, згідно його рапорту від 17.09.2018 року, а тому відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Крім цього, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно повернуто заяву позивача надіслану суду 15.12.2018 р. (вх.від 19.12.2018 №22515/18), оскільки повідомлені у заяві обставини свідчать про одночасну зміну підстав та предмету позову, що не передбачено КАС України.

Також, вірно вказано судом першої інстанції, що оскарження дій комісії при розгляді рапорту позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, можуть бути предметом розгляду в іншому позовному провадженні, оскільки такі обставини виникли після подання ним даного позову до суду та мають наслідком зміну підстав та предмету позову.

Решта доводів та заперечень апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2019 р.