Справа № 420/6305/18
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6305/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участю:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3, за ордером,

представника відповідача ОСОБА_4, за довіреністю,

перекладача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення №298-18 від 17.08.2018 р. протиправним та зобовязання вчинити певні дії,-

ОСОБА_6 спору:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом Державної міграційної служби України, в якому просив:

1. Визнати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №298-18 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його.

2.Забовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина ОСОБА_7, біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

22.02.2018 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянин ОСОБА_8 Арабської Республіки, звернувся до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.08.2018 р. № 298-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.09.2018 року позивач отримав повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області № 636 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.09.2019 року.

В повідомленні зазначено, що заява позивача вважається не обґрунтованою та відсутні умови зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; вїзд до України з особливими цілями, а не з метою захисту; немає доказів переслідування терористичними організаціями; а також численні посилання на мої життєві та особисті обставини, які не мають жодного відношення до підстав згідно з якими позивач звернувся за захистом в Україні.

Позивач вважає, наказ ДМСУ в Одеській області неправомірним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось не обєктивно, без повного розгляду його заяви, дослідження всіх обставин, які стосуються його заяви.

Позивач зазначає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставини наявності переслідувань та загрози його життю, безпеці та свободі в ОСОБА_7 належним чином не встановлені. Побоювання повернутись у ОСОБА_7 повязані із належністю до соціальної групи військовозобовязаних. При поверненні у ОСОБА_7 позивач ймовірно буде заарештований, засуджений за залишення своєї країни у час війни та буде примушений нести службу у збройних силах та фактично брати участь у громадянській війні вбиваючи рідний народ.

Позивач, проживаючи в Україні, притримувався поглядів, що також є підставою переслідувань у ОСОБА_8 Арабській Республіці. Зокрема, позивач виступав проти діючої на той час влади Президента ОСОБА_7, брав активну участь у антиурядових протестах під Посольством ОСОБА_7 в Україні у час, коли почалася війна у рідній країні. Таким чином, протистояв проти війни громадської належності.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позові.

07.12.2018 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26.12.2018 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжено строк підготовчого провадження до 90 днів.

18.03.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та продовжено розгляд справи по суті у порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначила, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою Державної міграційної служби України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Щодо причин звернення за захистом, позивач вказує на проведення військових дій на території ОСОБА_7 в цілому та на території рідного для нього міста ОСОБА_9 (провінція Аль-Хасака, ОСОБА_7). Також, позивач висловлює побоювання зазнати переслідувань з боку курдів. Зі слів позивача, курди виганяють арабів з провінції Аль-Хасака та мають намір створити на її території власну державу. Позивач наразі не бажає повертатися на Батьківщину через можливість примусового рекрутування до лав збройних сил ОСОБА_7, небажання брати участь у проведенні військових дій.

Відповідач проаналізувавши матеріали особистої справи зазначає, що позивач не зазнавав жодних утисків або переслідувань, повязаних із елементами громадянства, національності або віросповідання. Вказаний висновок підтверджується шляхом опитування позивача та отримання відомостей про відсутність таких переслідувань.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та відповідно до абзацу 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, відповідач вважає доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_7 на установчі дані ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача зясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

ІІІ. Обставини, встановлені судом

Так, суд встановив, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_8 Арабської Республіки, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, провінції Аль-Хасака, Сисні. За національністю араб, сповідує іслам сунітської течії, канонів релігії додержується частково. Рідна мова арабська, також позивач володіє російською мовою на достатньому для розуміння рівні. За сімейним станом неодружений, дітей не має.

На Батьківщині позивач здобув середню освіту в школі «Тарах» протягом 1992-2004 років (м, ОСОБА_9, ОСОБА_7), та початкову вищу освіту при університеті механіки за напрямом підготовки механіка протягом 2007-2008 років (м. Дейр-ез-Зор, ОСОБА_7). На території України позивач здобув вишу освіту при Харківському національному університеті міського господарства ім. О. М. Бекетова протягом 2010-2015 років за напрямом будівництво та цивільна інженерія. Щодо трудової діяльності, на Батьківщині позивач не працював. На території України, а саме в м. Харкові позивач неофіційно працював у ресторані «Бейрут», як обслуговуючий персонал, наразі неофіційно працює продавцем на продуктово-побутовому ринку «Новий ринок» у м. Одеса. Особа ніколи не була членом жодних політичних, і громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій. Зі слів позивача, виїзд за межі країни громадянської належності відбувся у звязку з бажанням здобути вищу освіту на території України.

Позивач та його близькі родичі не були та не є членами жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій ані в країні громадської належності, ані на території України.

Позивач є військовозобовязаним, військову службу не проходив.

У 2010 році позивач виїхав на автомобілі з м. Хасака в аеропорт м. Алеппо (ОСОБА_7), звідки вилетів прямим авіарейсом Алеппо (ОСОБА_7) - Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документа громадянина ОСОБА_7 серії 005685221 та оформленої студентської візи до України серії У02697915. До м. Харків прибув прямим потягом з м. Одеса.

Після закінчення навчання у м. Харків протягом 2015-2017 року позивач працював у ресторані «Бейрут». Позивач переїхав до м. Одеса з метою заробітків, пояснюючи це важкими умовами праці у попередньому місті проживання.

Щодо причин звернення за захистом, позивач вказує на проведення військових дій на території ОСОБА_7 в цілому та на території рідного для нього міста ОСОБА_9 (провінція Аль-Хасака, ОСОБА_7). Також висловлює побоювання зазнати переслідувань з боку курдів. За словами шукача захисту, курди виганяють арабів з провінції ОСОБА_9 та мають намір створити на її території власну державу. Позивач наразі не бажає повертатися на Батьківщину через можливість примусового рекрутування до лав збройних сил ОСОБА_7, небажання брати участь у проведенні військових дій.

22.02.2018 р. позивач із заявою звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

22.02.2018 р. позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні № 008164 (а.с.10).

На підставі наказу №48 (а.с.177) ГУ ДМС України в Одеській області склало висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.07.2018 року ДМС України склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача та його особистої справи можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 ст. Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (а.с.81-91).

На підставі висновку від 14.07.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було винесено рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №298-18 від 17.07.2018 (а.с. 79).

Також в висновку зазначено, що за результатами аналізу ІКП не спостерігається жодних обставин, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу міжнародного захисту з позиції неможливості повернення до регіону постійного проживання.

20.09.2018 року позивач отримав повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області № 636 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.09.2019 року.

В повідомленні зазначено, що заява позивача вважається не обґрунтованою та відсутні умови зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; вїзд до України з особливими цілями, а не з метою захисту; немає доказів переслідування терористичними організаціями; а також численні посилання на мої життєві та особисті обставини, які не мають жодного відношення до підстав згідно з якими позивач звернувся за захистом в Україні.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Джерела права та висновки суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України № 289-18 від 17.08.2018 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідач повинен був зясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обовязково надається з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що субєктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються обєктивним положенням у країні.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, суд зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від заявника, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з інформацією компетентних інформаційних джерел: "Великобританія: Home Office,(МВС) (http://www.refworld.org/docid/50. f55c8d2.html).

3.1.3…. Гуманітарна криза, що продовжує погіршуватися, така, що для більшості мігрантів висилка призвела б до порушення статті 3 ЄКПЛ.

Рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в ОСОБА_7 перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистої недоторканності.»

Під час прийняття відповідачем рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначена інформація по країні походження не булла прийнята відповідачем до уваги.

Отже висновок відповідача про відсутність доведених фактів і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження є необґрунтованим.

Так, твердження про те, що в ОСОБА_7 існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об'єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади ОСОБА_7 та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в ОСОБА_7 інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують

Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у ОСОБА_7 став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа яка потребує лопаткового захисту.

Суд зазначає, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією Управління Верховного комісара Організації Обєднання Націй державам-членам ООН рекомендовано у звязку з проведенням постійних бойових дій у ОСОБА_7 з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_7 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Враховуючи наведене, суд робить висновок, що відповідач взагалі не взяв до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в ОСОБА_7 триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, відтак беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в ОСОБА_7, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

Таким чином, суд робить висновок про наявність загальновідомих офіційних обставин, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт. В силу обставин, що змінилися позивач має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п.п.4, 13 ч.1ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд по справі №815/1000/17 у постанові від 06.03.2019 року.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного ОСОБА_6.

Відтак, відповідач формально перевірив обставини, викладені позивачем, що порушило принцип рівності перед законом та призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області.

Так, відповідно до п.25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012 р. суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням вищезазначеного, суд робить висновок, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає міжнародним принципам та належить до скасування. Проте враховуючи, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача, особою яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд робить висновок, що позов належить до часткового задоволення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в порядку п.14 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №298-18 про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його.

3. Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 17.08.2018 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків в порядку передбаченому Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

4. У решті позовних вимог відмовити.

5.Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення»КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до Пятого апеляційного адміністративного суду.

6. Позивач- Алдірі ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач Державна міграційна служба України, адреса: вул. Володимирська,9, м. Київ, 01025, .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 28 березня 2019 року.

Суддя О.Я. Бойко

.