Справа № 2040/6709/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Спірідонов М.О.

26 березня 2019 р. Справа № 2040/6709/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бенедик А.П. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В с т а н о в и л а:

17.08.2018 року позивач громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування їй дозволу на імміграцію в Україну № 91 від 08.08.2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що отримала дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як мати іммігранта відповідно до рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 19.01.2007 року на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є батьком іммігранта, та його неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Харків, мав право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про громадянство» і набув громадянства України.

Позивач вважає рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україні противоправним, незаконним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах.

Правом подання відзиву на позов відповідач не скористався.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 року (рішення ухвалено в порядку письмового провадження) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Так, судовим рішенням скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 91 від 08.08.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто з Управління Державної міграційної служби України в Київській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 704,80 грн.

Висновок суду обґрунтований тим, що відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування їй дозволу на імміграцію.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги, покладені в обґрунтування її вимог, скаржник зазначає, що керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 19.01.2007 року на підставі заяви позивача прийнято рішення щодо надання останній дозволу на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання, з порушенням норм міграційного законодавства.

Так, відповідно до норми закону, яким керувалось керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області право на отримання дозволу на імміграцію в Україну мають батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Проте, неповнолітній ОСОБА_2, на момент прийняття документів у матері, не мав дозволу на імміграцію, а також не було підтверджено належність до громадянства України.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Тобто отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно. Таким чином позивач не могла бути визнана, як мати іммігрантки.

З урахуванням тієї обставини, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу всупереч міграційного законодавства (тобто з порушенням вимог передбаченими п. 6 ч. 2 ст. 4, п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону «Про імміграцію») УДМС Київської області правомірно прийнято рішення № 91 від 08.08.2017 року, яким скасовано дозвіл на імміграцію позивача, оскільки встановлено, наявність умов, за яких дозвіл на імміграцію не надається.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління ДМС України в Київській області задоволенню не підлягає, а судове рішення слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено та не заперечується учасниками справи, що СРВ ОСОБА_1, народження 10.12.1972 року, отримала дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та задокументовано посвідкою на постійне проживання КВ № 12304/57997, як мати іммігранта відповідно до рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 19.01.2007 року на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є батьком іммігранта та його неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Харків, мав право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про громадянство» і набув громадянства України.

Позивач проживає в Україні у м. Харкові однією родиною зі своєю неповнолітньою дитиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянином України за адресою: АДРЕСА_1

06.08.2018 pоку позивача ОСОБА_1 Головним управлінням ДМС в Харківській області повідомлено Листом № Л-1841 /6/6301-18/6301.8.1/16837-18 від 06.08.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та надано копію Рішення про скасування дозволу на імміграцію № 91 від 08.08.2017 року та копію Висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача від 08.08.2017 року/а.с. 10, 11-13/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (подалі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року «Про імміграцію» (подалі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 6 Закону № 2491-ІІІ, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5)документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч. 4 ст. 11 Закону № 2491-ІІІ).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (подалі - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За визначенням статті 12 Закону № 2491-ІІІ, підставами для скасування дозволу на імміграцію є:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як установлено судовим розглядом, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Доказів зворотного судам першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано.

Таким чином, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що рішення УДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію порушує права ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні, її права і законні інтереси, як іноземця та матері, оскільки в подальшому змусить її виїхати з України та покинути свою родину і проживати окремо.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками, відповідно до ст. 13 Закону № 2491-ІІІ, є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Крім наведеного, колегія суддів зауважує, що згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Київській області залишити без задоволення, а на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик О.В. Присяжнюк