Справа № 826/3513/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3513/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Мельничука В.П., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року (розглянута у письмовому порядку, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ» до Офісу великих платників податків ДФС, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправними дій, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ» (далі - позива, ТОВ «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків ДФС (далі - відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - третя особа), про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування пені в сумі 125 559, 39 грн. з податку на додану вартість та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти у розмірі 125559,39 грн., які були зараховані відповідачем з Державного бюджету України на погашення неправомірно нарахованої пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем у період з 09.12.2016 по 20.12.2016 самостійно виправлено помилки, задекларованих показників з податку на додану вартість, шляхом подання уточнюючого розрахунку до податкового органу, водночас зі сплатою суми недоплати та штрафу у розмірі 3%, проте відповідачем безпідставно нараховано пеню за вказаний період.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Офісу великих платників податків ДФС щодо нарахування пені за платежем податок на додану вартість у розмірі 125559,39 грн.

Зобов'язано Офіс великих платників податків ДФС внести зміни до картки особового рахунку товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ» з податку на додану вартість шляхом скасування нарахованої у період з 12.12.2016 по 19.12.2016 пені за платежем податок на додану вартість у розмірі 125559,39 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти у розмірі 125559,39 грн., які були зараховані відповідачем з Державного бюджету України на погашення неправомірно нарахованої пені відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

20 березня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ» подано заяву про залишення апеляційної скарги без розгляду.

Подана заява обґрунтована тим, що відповідачем пропущено строк для подання апеляційної скарги та відсутністю підстав для його поновлення.

Перевіривши матеріали справи та подане клопотання відповідача, колегія суддів вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, апелянтом 26 грудня 2018 року відповідно до штемпеля поштового відправлення подано до відділення поштового зв'язку апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року.

Відповідно до зворотнього повідомлення про вручення поштового відправлення оскаржуване рішення отримано відповідачем - 26 листопада 2018 року.

Згідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не порушено строки звернення до суду апеляційної інстанції щодо оскарження рішення, а зазначена вище заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ФОРЕСТ» про залишення без розгляду апеляційної скарги не підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивачем засобами телекомунікаційного зв'язку надіслано відповідачу уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок:

від 12.12.2016 реєстраційний №923875856 за звітний період серпень 2014 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 7 500,00 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 225,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 2 475,16 грн.;

від 12.12.2016 реєстраційний № за звітний період жовтень 2015 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 8 635 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 259,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 2 949,26 грн.;

від 13.12.2016 реєстраційний № за звітний період січень 2015 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 84 022,00 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 2 521,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 35 069,52 грн.;

від 13.12.2016 реєстраційний № за звітний період травень 2015 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 59 072,00 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 1 772,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 30 940,41 грн.;

від 14.12.2016 реєстраційний № за звітний період вересень 2015 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 57 889,00 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 1 737,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 17 168,81 грн.;

від 19.12.2016 реєстраційний № за звітний період жовтень 2015 року, яким збільшено до сплати суму ПДВ на 133 048,00 грн., самостійно збільшено сплату штрафних санкцій в сумі 3 991,00 грн. Відповідачем на суму виявленого заниження податкового зобов'язання нараховано пеню в сумі 36 559,39 грн.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо такого нарахування, та вважаючи неправомірним стягнення в Державний бюджет України суми коштів у розмірі 125559,39 грн., які були зараховані відповідачем на погашення нарахованої пені, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За приписами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори у строки та у розмірах, встановлених Податковим кодексом України.

Як зазначено пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

За змістом підпункту 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Згідно із приписами пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо правового обґрунтування правомірності подання позивачем уточнюючої деклараці у випадку виявлення помилки чи неточностей, колегія суддів зазначає наступне.

Водночас, відповідно до приписів пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Таким чином, вказаними нормами встановлено право платника податку, у разі виявлення помилок у поданій ним податковій звітності, внести відповідні зміни шляхом подання уточнюючого розрахунку.

Абзац третій пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України передбачає, що платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку; б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку..

Тобто, подання уточнюючого розрахунку при самостійному виявлені факту заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів можливо лише при попередній сплаті суми недоплати та штрафу у розмірі 3% від такої суми до подання уточнюючого розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в період 08.12.2016 по 23.12.2016 подано відповідачу уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з податку на додану вартість та проведено оплату податкових зобов'язань зі штрафними санкціями у період з 09.12.2016 по 20.12.2016, згідно платіжних доручень від 14.12.2016 №38253, від 19.12.2016 №38329, від 09.12.2016 №38165, від 09.12.2016 №38166, від 09.12.2016 №38179, від 09.12.2016 №38178, від 20.12.2016 №38357, від 20.12.2016 №38358.

Згідно копії виписки з інтегрованої картки платника податку на додану вартість, усі платежі, згідно уточнених розрахунків позивача, зараховано до Державного бюджету України.

Відтак, при нарахуванні пені на суму, як вважає відповідач, виявленого заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість, останнім не враховано самостійну сплату позивачем донарахованого податку за 2014-2015 роки та штрафу у розмірі 3%, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями уточнюючих розрахунків податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок, розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розмірі контрагентів (Д5), квитанцій про доставку документів засобами телекомунікаційного зв'язку, платіжними дорученнями.

Крім того, як вбачається з відповіді на адвокатський запит від 28.12.2016 №14310/10/28-10-17-02-24 за позивачем станом на 28.12.2016 податковий борг не рахується.

Відповідно до підпункту 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України пеня - це сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов'язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Згідно з підпунктом 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня. Нарахування пені розпочинається: а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків - від першого робочого дня, наступного за останнім днем, граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного цим Кодексом; б) при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні - рішенні згідно із цим Кодексом.

Пунктом 129.3 статті 129 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, та/або в інших випадках погашення податкового боргу та/або грошових зобов'язань; у день проведення взаєморозрахунків непогашених зустрічних грошових зобов'язань відповідного бюджету перед таким платником податків; у день запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів (при винесенні відповідної ухвали суду у справі про банкрутство або прийнятті відповідного рішення Національним банком України); при прийнятті рішення щодо скасування або списання суми податкового боргу (його частини). У разі часткового погашення податкового боргу сума такої частки визначається з урахуванням пені, нарахованої на таку частку.

У відповідності до приписів пункту 129.4 статті 129 Податкового кодексу України пеня, визначена підпунктом 129.1.1 пункту 129.1 цієї статті, нараховується на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені) із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

Таким чином, положеннями статті 129 Податкового кодексу України передбачено можливість нарахування пені лише у разі прострочення сплати податкового боргу. Відтак, відсутність податкового боргу та факту його погашення - виключає право податкового органу нараховувати пеню.

З огляду на викладене, у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування у період з 12.12.2016 по 19.12.2016 пені з податку на додану вартість у розмірі 125559,39 грн.

При цьому, слід зазначити, що податковий орган у даному спорі є суб'єктом владних повноважень, безпосереднім обов'язком якого є контроль за правомірністю нарахування та сплати податків і зборів платниками податків.

Безумовне виконання вимог Податкового кодексу України як платником податків, так і податковим органом та відповідне відображення в оперативному обліку платежів об'єктивних та достовірних відомостей щодо стану розрахунку із бюджетом, які мали б бути відображені у 2016 році, є вирішальними, на думку суду, оскільки незабезпечення такого безумовного виконання норм Кодексу призвело до незабезпечення балансу прав та обов'язків учасників податкових правовідносин, допущені й невиправлені помилки обліку податку призвели до неправильного подальшого відображення стану розрахунків із бюджетом та виникнення цього судового спору.

Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Такий баланс не досягнутий, якщо особа чи особи у справі мали нести індивідуальні або додаткові обов'язки (див., серед багатьох інших органів влади, «Колишній король Греції та інші проти Греції» [GC], заяви №25701/94, §§79 і 82, ЄСПЛ 2000-XII).

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача щодо нарахування пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 125 559, 39 грн., які були зараховані відповідачем на погашення неправомірно нарахованої пені, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначені вимоги є передчасними , оскільки вказані кошти були сплачені на погашення інших платежів, самостійно визначених платником податків та зараховані до Державного бюджету України у відповідності до їх спрямування.

Щодо підстав для зобов'язання відповідача внести зміни до картки особового рахунку останнього з податку на додану вартість, колегія суддів зазначає наступне.

Водночас, приписами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду України від 20.04.2010 року, ЄДРСР № 9341137).

У той же час, відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення, зокрема у інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи викладені вище висновки щодо протиправності дій відповідача з перерахування коштів у розмірі 125 559, 39 грн. в рахунок погашення нарахованої пені, без з'ясування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень за результатами їх розгляду, з метою належного захисту прав позивача колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача внести зміни до картки особового рахунку останнього з податку на додану вартість, шляхом скасування нарахованої за період з 12.12.2016 по 19.12.2016 пені за платежем податок на додану вартість у розмірі 125559,36 грн.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 27 березня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.П. Мельничук,

О.Є. Пилипенко