Справа № 560/4105/18
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4105/18

Головуючий у 1-й інстанції: Майстер П.М.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

21 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року (повне судове рішення складене 07.02.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року позивач, ОСОБА_2, звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області, про стягнення з відповідачів за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" заборгованість з виплати ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2011 року включно в сумі 58926,71 грн. та компенсацію за порушення строків його виплати станом на жовтень 2014 року в розмірі 28422,56 грн., а всього 87349,27 грн.

Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 06 лютого 2019 року задовольнив клопотання представника відповідача - Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області. Адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області про стягнення коштів залишив без розгляду.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, не надано заяву про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що довічне грошове утримання про яке йдеться в рішеннях Конституційного Суду України від 11.10.2005 та 18.06.2007, виплачується лише суддям у відставці, тобто тим суддям, які припинили працювати, а тому вважає висновки суду першої інстанції про відсутність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 233 КЗпПУ незаконними та необґрунтованими. Вважає, що навіть якщо грошове утримання судді не є заробітною платою, а соціальною виплатою, то виходячи із законодавчої заборони дискримінації, вимог ч. 6 ст. 7, ч. 3 ст. 122, ч. 5 ст. 242 КАС України та принципу верховенства права, і в цьому випадку суд першої інстанції не мав права залишити позовну заяву без розгляду з підстав пропуску строку. Також вважає, що згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому моментом припинення такого правопорушення є день фактичного розрахунку.

Відповідачі не подали відзиву на апеляційну скаргу позивача.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою суду від 06.12.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В підготовчому засіданні представник відповідача - Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області надав суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалою від 06 лютого 2019 року задовольнив клопотання представника відповідача - Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області. Адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Хмельницької області про стягнення коштів залишив без розгляду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України далі-КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Положеннями ч.1, ч.2 ст.122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом "означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Отже, законодавством регламентовано чіткі строки звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг яких починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа дізналася, або повинна була дізнатись про порушення. Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не обов'язково. Тому, при визначенні початку цього строку суд з'ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного суду від 05 липня 2018 року по справі №810/384/17.

Отже, законодавством передбачено, що у разі, якщо особа не знала про порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав.

У ч.3 ст.122 КАС України закріплено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 44 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (чинного на час призначення позивачу щомісячного грошового утримання) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

У відповідності до частини 1 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 (справа №1-33/2011) зазначено, що особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.

Виходячи з системного аналізу положень Закону "Про судоустрій і статус суддів" дане утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу.

Щомісячне грошове утримання судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді, встановлюється у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків щодо здійснення незалежного, неупередженого та справедливого правосуддя, а щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, за якою щомісячне довічне грошове утримання є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007).

Отже, щомісячне грошове утримання судді, що являється предметом даного спору, не є заробітною платою судді та не відноситься до виплат, що входять до структури заробітної плати, що також спростовує доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень визначених ч. 2 ст. 233 КЗпПУ .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача щодо стягнення заборгованості з виплати щомісячного грошового утримання та компенсації за порушення строків його виплати не є вимогою про стягнення заробітної плати в розумінні Законів України "Про судоустрій та статус суддів" та "Про оплату праці".

Таким чином, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з вимогами, які не пов'язані зі стягненням заробітної плати, то підстави для застосування до вказаних правовідносин ч.2 ст.233 КЗпП України відсутні, а відтак перебіг строку на звернення до адміністративного суду слід рахувати за загальним правилом, встановленим статтею 122 КАС України.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» що грошове утримання судді є соціальною виплатою, а тому адміністративний позов може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів спростовується наступним.

Так, згідно частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Однак суд апеляційної інстанції вважає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у даному випадку не регулює відносини щодо виплати судді саме щомісячного грошового утримання, його норми розповсюджуються виключно на правовідносини у сфері пенсійного забезпечення. Тому до даного спору положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застосувати неможливо.

Також суд вважає, що не є триваючим порушенням права ОСОБА_2 невиплата на сьогоднішній день у повному розмірі довічного грошового утримання судді, оскільки дані правовідносини припинилися ще у 2011 році і на даний час ОСОБА_2такі виплати не отримує.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, про заборгованість із щомісячного грошового утримання та компенсації за порушення строків його виплати дізнався 14 жовтня 2014 року (розрахунок Апеляційного суду Хмельницької області), а про розмір цієї заборгованості із довідки від 02 грудня 2014 року, виданої Апеляційним судом Хмельницької області, однак з даним позовом звернувся до суду тільки 04 грудня 2018 року, що свідчить про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Також, судом враховано, що при зверненні до суду з даним позовом 04 грудня 2018 року, а також в підготовчому засіданні клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом позивач не подав. Жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду, позивачем в позовній заяві не наведено.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії» дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Круз проти Польщі» виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Відтак покликання скаржника на вчинення судом першої інстанції перешкод в доступі позивачу до правосуддя, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Приписами частини 3 статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, тобто, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Отже, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, не надано заяву про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, суд першої інстанції правомірно застосував заходи визначені приписами ст. 240 КАС України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява ОСОБА_2 підлягала залишенню без розгляду, з огляду на пропуск шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом та відсутністю заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.