Справа № 1140/3325/18
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року м. Кропивницький Справа № 1140/3325/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:

ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1, 25015)

до відповідачів:

відповідач 1 - Комунальний заклад Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи (, адреса: вул. Гоголя, 44, м. Кропивницький, 25006),

відповідач 2 - судово-медичний експерт Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2

третя особа Кропивницький міський відділ державної реєстрації смерті ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Кіровоградській області (, адреса: вул.Преображенська, 2, м. Кропивницький, 25006),

про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи (далі відповідач 1), судово-медичного експерта Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2 (далі відповідач 2); третя особа Кропивницький міський відділ державної реєстрації смерті ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Кіровоградській області (далі третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2 щодо видачі лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті на імя ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2);

- зобовязати Комунальний заклад Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи невідкладно видати лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті на імя ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позову позивачами зазначено, що 25.09.2018 року Кропивницьким відділом поліції ОСОБА_3 управління Національної поліції в Кіровоградській області до Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи для дослідження був направлений труп чоловіка, який був виявлений біля водоканалу, розташованого за адресою: м. Кропивницький, вул. Московська, 1. Помилково труп був ідентифікований як ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивач наголошує, що зважаючи на помилковість ідентифікації, в цей же день, судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи комунального закладу «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_2, після дослідження трупа, було видано лікарське свідоцтво про смерть №832 та довідку про причину смерті №832 на імя ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Вказуючи на протиправну бездіяльність судового експерта та експертної установи позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивачем адміністративний позов підтримано повністю.

Представник відповідача 1 скористався своїм правом на подання до суду відзиву, в якому наголошено на правомірності дій Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи, з чітким дотриманням вимог чинного законодавства, в діях відповідача порушень не вбачає, тому просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову (а.с.32-35).

В судовому засіданні представником відповідача 1 позицію викладену в письмовому відзиві підтримано.

Позивач скористався своїм процесуальним правом гарантованим Кодексом адміністративного судочинства України подавши до суду відповідь на відзив (а.с.72-74).

Відповідачем 2 надано до суду письмові пояснення в яких вказано, що до компетенції лікаря судово-медичного експерта не входить питання щодо скасування державної реєстрації смерті, повідомлено, що сама усно зверталась до Кропивницького міського відділу державної реєстрації смерті ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Кіровоградській області та до старшого слідчого Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_6, після чого яким була винесена постанова про уточнення анкетних даних, в сприянні щодо скасування лікарського свідоцтва про смерть №832 виданого на імя ОСОБА_5 немає змоги допомогти, оскільки дане питання вирішується тільки у судовому порядку (а.с.78-80).

В судовому засіданні відповідачем 2 позицію викладену в письмових поясненнях підтримано та наголошено на відмові в задоволенні позовних вимог.

Представником третьої особи надано до суду письмові пояснення щодо інформування про складення актового запису про смерть ОСОБА_5 (а.с.84).

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

20.03.2019 року відповідною ухвалою суду керуючись приписами статті 183 КАС України подальший розгляд справи судом вирішено здійснити у порядку письмового провадження на підставі відповідного клопотання сторін.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Предметом спору даної справи є встановлення правомірності дій судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2 при видачі лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті на імя ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2).

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

25.09.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань Кропивницьким відділом поліції ОСОБА_3 управління Національної поліції в Кіровоградській області внесено кримінальне провадження №0008150 за фактом виявленого трупу чоловіка, біля водоканалу, що знаходиться за адресою: вул. Московська, 1, м. Кропивницький.

25.09.2018 року Кропивницьким відділом поліції ОСОБА_3 управління Національної поліції в Кіровоградській області до Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи для дослідження був направлений вказаний труп (а.с.103-104).

В свою чергу, судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи комунального закладу «Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_2, після дослідження трупа було видано лікарське свідоцтво про смерть №832 на імя ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та довідку про причину смерті №832 (а.с.7-8).

02.10.2018 року судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи комунального закладу «Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_2 було оформлено акт судово-медичного дослідження (обстеження) трупа ОСОБА_5, №780 (а.с.105-108).

Вказаний акт було надіслано слідчому Кропивницького ВП Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (а.с.102).

04.10.2018 року Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Кіровоградської області видано актовий запис про смерть №2470 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.85).

Натомість, 08.10.2018 року слідчим слідчого відділу Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_7 у звязку із розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №18-8150 у приміщенні СВ Кропивницького ВП за участю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, у присутності понятої ОСОБА_9, 24.08.1191 року народження, оглянувши труп було впізнано особу покійного ОСОБА_4, що відображено у відповідному протоколі предявлення трупа для впізнання від 08.10.2018 року (а.с.109-110).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, паспорт серії ЕА 323836 виданий Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, ідентифікаційний код НОМЕР_2 (а.с.97-99).

В матеріалах справи наявний лист Комунального закладу «Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи» від 08.10.2018 року №2573, за змістом якого, згідно направлення слідчого Рейнгардта І.О. від 25.09.2018 року в морг КЗ «КОБ СМЕ» було направлено тіло громадянина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7. Згідно наданого протоколу трупу для впізнання, труп громадянина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.111).

08.10.2018 року слідчим СВ Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_6 за розглядом матеріалів кримінального провадження №0008150, була винесена постанова про уточнення анкетних даних, а саме постановлено: вважати всі процесуальні документи, по кримінальному провадженню за №0008150, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.09.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, в яких зазначене прізвище (ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3), як виконані із зазначеним прізвищем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Так, 22.10.2018 року ОСОБА_1, звернувся до начальника Кіровоградського обласного бюро судово-медичної експертизи із заявою про видачу лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_4 (а.с.13).

КЗ «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи» 25.10.2018 року листом за №2726 на таке звернення ОСОБА_1 повідомило, що 25.09.2018 року слідчим Г.О. Рейнгарт був направлений труп гр. ОСОБА_5 до моргу КЗ «КОБ СМЕ» для встановлення причини смерті. ОСОБА_7 розтину було виписане лікарське свідоцтво про смерть №832 на імя гр. ОСОБА_5, яке виписується один раз на одну людину. Так як, родичі померлого або особи, які зобовязуються поховати труп не зявилися, лікарське свідоцтво про смерть було передане в органи реєстрації актів цивільного стану на протязі трьох діб з дня смерті, згідно Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (а.с.16).

Не погоджуючись із такою відповіддю, 30.10.2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про видачу лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_4 до відповідача 1 (а.с.14-15).

09.11.2018 року ОСОБА_1 відповідач 1 листом №2855 надано відповідь, за якою, посилаючись на Інструкцію щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, вказано, що свідоцтво про смерть №832 від 03.10.2018 року на імя ОСОБА_5 було передане в органи реєстрації актів цивільного стану на протязі трьох діб з дня смерті, а протокол предявлення трупу для впізнання був наданий експерту 08.10.2018 року вже після проведення державної реєстрації 04.10.2018 року на імя ОСОБА_5, актовий запис цивільного стану №2470, який може бути спростований лише у судовому порядку, згідно ч.3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». При цьому повідомлено, що будь-який заклад охорони здоровя, в тому числі КЗ «КОБ СМЕ» не займається похованням трупів, родичі яких, або особи, які зобовязуються поховати труп не зявились в строк на протязі трьох діб, а лише готує пакет документів для поховання трупу спеціальним закладом за рахунок держави (а.с.17).

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, вважаючи їх такими, що порушують вимоги чинного законодавства та його права, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Процесуальні питання оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єктів владних повноважень регламентовані Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

За змістом положень статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т. ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

На виконання зазначених конституційних приписів Законом України „Про звернення громадян від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі Закон № 393) унормовано, зокрема, порядок звернення громадян до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, заявами або клопотанням та скаргами про їх порушення та встановлено порядок і строки надання відповідей на такі звернення відповідними субєктами.

Так, згідно зі статтею 1 Закону №393 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393 визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №393 звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Частиною першою статті 18 Закону передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

У свою чергу, відповідно до статті 15 Закону №393 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.

При цьому, стаття 20 Закону №393 зобовязує вищезазначених субєктів розглядати і вирішувати звернення у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

З метою надання правової оцінки діям відповідача, суд проаналізував зміст заяв (звернень) ОСОБА_1 (а.с.13-15) та дійшов висновку про те, що заявник не вимагав від відповідача безпосередньої оцінки фактів та обставин, викладених у заяві, а наводив такі доводи для аргументації прохання сприяння у вирішенні його питання щодо видачі лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_4.

За таких умов відповідь відповідача, викладену у листах від 25.10.2018 року №2726 та від 09.11.2018 року №2855 (а.с.16-17), суд вважає належним виконанням вимог Закону України „Про звернення громадян.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що на відповідно до Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 та Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 року №2398-VI, відповідач як субєкт владних повноважень, повинен задовольнити їхні вимоги.

Відповідач заперечуючи проти вказаних позовних вимог наполягає на правомірності своїх дій та вважає їх такими, що не суперечать положенням чинного законодавства.

Конституція України встановлює, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції України).

Суб'єктивні права і свободи людини не вичерпуються тими, які прямо закріплені Конституцією України. Велике значення для суспільного життя особи мають особисті немайнові права, закріплені Цивільним кодексом України, зокрема права, що забезпечують природне існування та соціальне буття фізичної особи (глави 21,22 ЦК України 1). У силу взаємопов'язаності різних сфер правовідносин та взаємодії галузей права, які регулюють ці сфери, особисті немайнові права мають не лише приватно-правове, але й публічно-правове значення. Зокрема, публічно-правовими є відносини, в які вступає особа з державними органами та іншими суб'єктами владних повноважень у процесах, коли держава здійснює свою конституційну функцію утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно повязані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Актом цивільного стану є, зокрема, смерть (ч. 2 ст. 49 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягає смерть фізичної особи, яка проводиться відповідно до закону (ч.4 ст.49), смерть фізичної особи підлягає обовязковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок реєстрації смерті фізичної особи визначений Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні від 18.10.2000 року №52/5, гл.2 розділ III.

Підставою для реєстрації смерті відповідно до зазначеного законодавства є лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затверджене наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. №545. Актовий запис про смерть вноситься в Державний реєстр актів цивільного стану громадян про смерть, про що видається витяг заявнику.

У частині 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-УІ від 01.07.2010 р. визначено, що відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Відповідно до статті 24 того ж Закону, актовий запис цивільного стану анулюється на підставі: 1) рішення суду; 2) висновку відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану у випадках, передбачених законом.

Анулювання актового запису цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його зберігання.

Заява про анулювання актового запису цивільного стану подається заінтересованою особою до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника або за місцем зберігання актового запису цивільного стану, який підлягає анулюванню.

Одночасно з прийняттям рішення щодо анулювання актового запису цивільного стану відповідний орган, на підставі рішення або висновку якого проводиться анулювання актового запису цивільного стану, приймає рішення щодо вилучення і повернення анульованого свідоцтва відповідному органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до абзацу а) частини 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Мінюсту України від 18.10.2000 № 52/5 (далі - Правила №52/5), підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть).

За змістом статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» зазначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, а також у випадках і на умовах, визначених цим Законом, судові експерти, які не є працівниками зазначених установ.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров'я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Законом України «Про судову експертизу» визначено правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності.

Відповідно до пункту 2.6. Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1152/13026 (далі - Інструкція) лікарське свідоцтво про смерть видається обов'язково з поміткою «остаточне», «попереднє», «замість попереднього», «замість остаточного». Лікарське свідоцтво про смерть з поміткою «попереднє» видається в тих випадках, коли для встановлення чи уточнення причини смерті потрібно провести додаткові дослідження. ОСОБА_7 уточнення причини смерті заповнюється нове лікарське свідоцтво з поміткою «замість попереднього» теж у двох примірниках, номери яких мають бути ідентичними, перший примірник якого пересилається закладом охорони здоров'я безпосередньо у відповідні місцеві органи державної статистики протягом 27 днів з моменту заповнення «попереднього» лікарського свідоцтва. Другий примірник залишається в закладах охорони здоров'я. На підставі письмової заяви дозволяється видача другого примірника лікарського свідоцтва про смерть, яке було заповнено з поміткою «замість попереднього», родичам померлого в разі звернення їх у заклади охорони здоров'я протягом одного року після його смерті, якщо були додаткові дослідження для уточнення причини смерті. В інших випадках повторно лікарське свідоцтво про смерть родичам не видається.

З огляду вказані законодавчі положення, суд приходить до висновку, що до повноважень судового експерта не належить анулювання актового запису цивільного стану.

В судовому засіданні позивач, вказуючи на протиправність дій судово-медичного експерта відділу судово-медичної експертизи Комунального закладу «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_2, зазначив, що серед речей померлого ОСОБА_4 був мобільний телефон, з чого слідує, що для зясування особи померлого можна було зателефонувати родичам із вказаного телефону.

Водночас, суд такі твердження не бере до уваги та оцінює критично, також вважає за потрібним вказати наступне.

Відповідно до частини 1 статті 214 Кримінально-процесуального кодексу України слідчий вносить до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості у разі виявлення ним обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Порядок виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення у разі смерті особи за місцем її проживання є виключно врегульованим спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров'я України, Генеральної прокуратури України № 807/1193/279 від 29 вересня 2017 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24 жовтня 2017 року за № 1299/31167.

Разом із цим, як зазначено в ухвалі від 06 березня 2018 року у справі № 243/6674/17-к колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, кримінальне процесуальне законодавство за своєю суттю складає корпус положень, які обмежують свободу дій держави при розслідувані злочинів. Сенс кримінального процесуального законодавства у демократичній країні полягає в тому, щоб збалансувати цей легітимний інтерес у розслідуванні злочинів з іншими - не менш важливими - цінностями і інтересами суспільства: захистом від надмірного втручання держави в приватну сферу, захистом від свавілля, цінністю особистої свободи, запобіганню приниженню гідності, цінністю сімейних зв'язків, свободою підприємницької діяльності тощо.

Як зазначив Верховний Суд у згаданій вище ухвалі, важко навіть перерахувати всі цінності і легітимні інтереси, які захищає кримінальне процесуальне законодавство від бажання розслідувати злочини за будь-яку ціну. Конфігурація цього балансу суперечливих цінностей і інтересів є завжди предметом запеклих дискусій в суспільстві. Цей баланс є занадто складним, занадто залежним від поточної ситуації в країні, історичних та правових традицій і багатьох інших факторів, щоб стати предметом розсуду окремої особи, у даному випадку - слідчого органів Національної Поліції.

Відтак, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що всі слідчі дії по зясуванню та встановленню особи померлого, зобовязані здійснити слідчі органи Національної поліції.

З огляду на вказане, та встановлені фактичні обставини справи, суд не вбачає процедурних порушень з боку відповідачів - Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи, судово-медичного експерта Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2, як субєкта владних повноважень щодо не видачі лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті на імя ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно їх бездіяльності.

Поряд з тим, суд звертає увагу позивача на те, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Обєднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобовязань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_7 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 72 КАС України визначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.73 КАС України). Завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Відповідно до статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Положеннями частини 1 статті 5 КАС України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Отже, право на звернення до адміністративного суду з позовом не є тотожним праву на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист, адже для того, щоб він був наданий, необхідно встановити, що право особи, яка звернулась з позовом, були дійсно порушені в публічно-правових відносинах.

Відповідно до приписів КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

З наведених положень закону випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки позивача.

Своєю чергою, порушення права може означати необґрунтовану заборону на його реалізацію, встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації.

Зокрема, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя та контроль легальності.

Крім того, аналіз ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави вважати, що адміністративне судочинство спрямоване на захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту порушення законного права (свободи, інтересу) саме суб'єкта звернення до суду, тобто, позивача.

Тобто, кінцевою метою адміністративного судочинства, як це випливає із змісту ч.1 ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Наведена процесуальна норма кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, в силу вимог якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1).

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, зокрема, обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

Таким чином, властивостями оскаржуваності наділені лише ті рішення, дії чи бездіяльність, які створюють реальні правові наслідки для цієї особи, впливають на стан її суб'єктивних прав і обов'язків. А захист прав, свобод та інтересів в адміністративному судочинстві має відповідати критерію ефективності і призводити до відновлення правового становища особи, яке існувало до такого порушення.

Дії відповідача, які оскаржуються позивачем, суд оцінює з точки зору того, чи призвели ці дії до порушення законних прав та інтересів позивача, враховуючи законодавчо визначені завдання адміністративного судочинства.

Як вбачається з положень Рекомендації ОСОБА_10 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої ОСОБА_10 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обовязків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона повязана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій субєкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних субєктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні субєктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (суддя Закурін М. К. «Дискреція дія на власний розсуд. Поняття та прояв», 2009 року) Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Виходячи із вищевикладеного, суд зазначає, що не може перебрати на себе повноваження відповідачів в частині зобовязання невідкладно видати лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті на імя ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом щодо анулювання актового запису про смерть, що не заперечувалось самим позивачем в судовому засіданні.

З огляду на вказане, суд звертає увагу позивача на слідуюче.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Порядок реєстрації актів цивільного стану в Україні регламентується Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5.

Відповідно до пп. «ґ» п.1 глави 5 розділу ІІІ Правил №52/5, підставою для державної реєстрації смерті серед іншого, є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Пунктом 3 глави 5 розділу ІІІ Правил №52/5, передбачено, що державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені пунктом 2 цієї глави, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться в день звернення заявника за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до розяснень, даних в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Водночас, суд наголошує, що за змістом частини 1 статті 19 Цивільно-процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, виходячи із вищевикладеного, суд зауважує, що справи про встановлення факту смерті особи підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

При цьому, суд наголошує, що підставою для видачі лікарського свідоцтва про смерть, є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд вказує, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 8 КАС України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Гарантії статті 6 § 1 включають зобовязання судів надавати достатні підстави для винесення рішень (H. v. Belgium (H. проти Бельгії), § 53). Достатні підстави демонструють сторонам, що їх справа була ретельно розглянута.

Хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобовязаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень (Suominen v. Finland (Суоминен проти Фінляндії), § 36).

Стаття 6 § 1 зобов'язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак, не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (Van de Hurk v. the Netherlands (ОСОБА_2 де Гурк проти Нідерландів), § 61; Garcнa Ruiz v. Spain (ОСОБА_3 проти Іспанії) [ВП], § 26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dйc.); Perez v. France (Перез проти Франції) [ВП], § 81).

Враховуючи судову практику розгляду справ Європейським Судом з прав людини, а саме стаття 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасницею якої є Україна, захищає право кожного на подання позову або скарги, які пов'язані з його громадянськими правами та обов'язками, до суду, таким чином, це означає "право на суд".

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобовязує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач 2, який є суб'єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та з дотримання принципу верховенства права.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України в порядку, що встановлений законодавчими приписами цього кодексу.

На думку суду, позивачем не надано достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідачі довели, що діяли з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та вимог законодавства України.

За сукупністю наведених обставин, з огляду на вказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відтак, враховуючи відмову в задоволенні адміністративного позову судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 90, 139, 242 246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1, 25015) до відповідачів: Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи (, адреса: вул. Гоголя, 44, м. Кропивницький, 25006), судово-медичного експерта Комунального закладу Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_2; третя особа Кропивницький міський відділ державної реєстрації смерті ОСОБА_3 територіального управління юстиції у Кіровоградській області (, адреса: вул. Преображенська, 2, м. Кропивницький, 25006) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_11