Справа № 826/7312/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року

Київ

справа №826/7312/15

адміністративне провадження №К/9901/12807/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2015 у складі колегії суддів: Нагорянського С.І. (головуючого), Бояринцевої М.А., Добрянської Я.І. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 у складі колегії суддів: Хрімлі О.Г. (головуючого), Ганечко О.М., Літвінової Н.М. у справі за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. Громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.02.2015 №100-15 «Про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2015, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 в позові відмовлено.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилась в місті Саратов (Куйбишев), прибула легально в Україну літаком 14.05.2014.

3.2. 20.05.2014 ОСОБА_3 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.3.У заяві зазначила, що покинула територію країни свого походження, оскільки вважає неможливим проживання у державі, де її політичні погляди зустрічаються образами та погрозами.

3.4.Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №299 від 10.06.2014 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_3», позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.5.За результатами судового оскарження вказаного рішення, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014, у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про скасування наказу, позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10.06.2014 №299 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_3». Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву гр. Російської Федерації ОСОБА_3 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3.6.Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 26.12.2015 №770, ОСОБА_3 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 28.01.2015.

3.7.За результатами огляду особової справи позивача, 28.01.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.8.За наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_3 та з урахуванням висновку Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві за наслідками розгляду особової справи, Державною міграційною службою України прийнято рішення №100-15 від 27.02.2015 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.9.Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

3.10.На підставі зазначеного рішення, 13.03.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві прийнято повідомлення №52, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.11.Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 27.02.2015 №100-15 «Про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з позовом.

4. Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій вказали, що згідно висновку ГУ ДМС України у м. Києві, заявниця не змогла надати жодних документальних підтверджень переслідувань щодо неї через її політичні погляди. Твердження та інформація надана заявницею щодо негативних висловлювань щодо неї в мережі Інтернет не може розцінюватись як переслідування та загроза її життю, оскільки позивачем не було надано інших доказів, здобутих з альтернативних джерел. Крім цього, згідно висновку, у результаті додаткового аналізу матеріалів особової справи було з'ясовано, що до приїзду в Україну 14.05.2014 вона неодноразово приїжджала в Україну з метою працевлаштування. На різноманітних сайтах з працевлаштування були знайдені резюме, викладені заявницею, починаючи з 2007 року. Було з'ясовано також, що починаючи з 2007 до 2011 року, заявниця мешкала та працювала в Україні, в м. Києві у відповідності до відміток про перетин кордону України, кожних три місяці, що з квітня 2014 року стало неможливим для продовження терміну перебування, у зв'язку з новими Правилами перебування для громадян Російської Федерації на території України. Тому, ДМС України прийнято правомірне рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" стосовно заявника.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

6. Позивач звернувся із касаційною скаргою, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. Аргументи скаржника полягають у тому, що судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано норми процесуального права, а саме - статті 2, 71 КАС України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017), оскільки не досліджено належні і допустимі докази наявності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або загрози її життю, безпеці та свободі.

8. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а судові рішення без змін, як такі, що є законними та обгрунтованими.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

9. Конституція України:

"Стаття 19. <…> Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

10.Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI

Стаття 1. Визначення термінів

1. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

13. Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Стаття 5. Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

1. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

1. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Стаття 8. Порядок попереднього розгляду заяв

6. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 10. Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

1. Рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

2. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

5. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 12. Оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту

1. Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

11. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.

Пункти 45, 66. Особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 195. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

12. Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04.

Пункт п'ятий статті 4. Заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15.03.2014 позивач брала участь у мітингу проти приєднання Криму до складу Російської Федерації, що проходив у м.Самарі, що підтверджується матеріалами з інтернет-ресурсів та фотографіями з мітингу, наявними в матеріалах справи.

14. Згідно з протоколом співбесіди від 06.06.2014 позивач зазначила причиною звернення до міграційної служби бажання легально проживати та працевлаштуватися на території України. На запитання: «Що Вам загрожує у випадку повернення на Батьківщину?» позивачка відповіла: «Скоріше за все я буду підвергатися насмішкам через мою підтримку України та критичне ставлення до дій російської влади та анексії Криму». 15. Також ОСОБА_3 зазначено, що вона не зазнавала фізичного насилля через свої політичні погляди, лише погрози через Інтернет, та не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами.

16. Під час співбесіди 20.01.2015 позивач зазначила, що у країні походження вона отримувала лише погрози в Інтернеті після опублікування посту про мітинг у м. Самарі, під час спілкування зі знайомими та співробітниками на тему Майдана, приєднання Криму, вона отримувала негативні висловлювання щодо себе після цих розмов. Також, повідомила, що перебувала в Україні з 2007 до початку 2010, потім повернулася додому та приїхала знову в Україну в кінці 2010, де проживала та працювала неофіційно до 2011. Вирішила виїхати з РФ після прийняття закону про те, що відкрите не підтримання приєднання Криму за будь-які висловлювання може бути засуджений до 5 років.

17.Відповідно до висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 28.01.2015, починаючи з 2007-2011 років заявниця мешкала та працювала в Україні, у м. Києві, на підставі перетину кордону України кожні три місяці, що з квітня 2014 стало неможливим у зв'язку з новими Правилами перебування для громадян РФ на території України.

18.Судами враховано, що відповідачем та третьою особою не заперечується факт того, що позивач дійсно брала участь в одиночному пікеті у м. Самарі 15.03.2014, тримаючи в руках надпис: «Украина неделима. Крыму мир», що підтверджується фотографіями, роздруківками з коментарями з мережі «Інтернет». Однак, плакат заявниці не містить жодного заклику щодо порушення територіальної цілісності Росії, тому відсутні підстави притягнення особи до кримінальної відповідальності на підставі ст. 280-1 Кримінального кодексу РФ: «Публічні заклики до здійснення дій, спрямованих на порушення територіальної цілісності РФ». Також, позивач не отримувала жодних погроз особисто під час даної акції, а лише отримувала погрози в Інтернеті, а саме: негативні та принизливі висловлювання користувачів Інтернету щодо неї. Погрозою на свою адресу заявниця вважає висловлювання: «Геть з Самари, фашистка». Крім того, заявниця відповідала на коментарі під нікнеймом, не вказуючи свого справжнього імені.

19. Тому, відмовляючи у позові, суди першої та апеляційної інстанцій погодились з доводами відповідача, викладеними у висновку від 28.01.2015 про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування, що виключає наявність правових підстав для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20. З урахуванням зазначеного, колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи, суди попередніх інстанції правильно застосували наведені норми матеріального права та дійшли вірних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

21.Частиною 1 статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

22.З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2015 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 - залишенню без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:

23.Касаційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

24.Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 у справі за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

25.Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич ,

Судді Верховного Суду