Справа № 420/1105/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1105/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування рішень, визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати неправомірними та скасувати рішення відповідача-1 від 27.10.2018 № 481/Р-ІІ, рішення відповідача-2 від 19.11.2018 №№ 2595/Р-11, 2592/1/Р-3; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії; зобов'язати відповідача-1 нарахувати та виплачувати позивачці пенсію.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є пенсіонером, яка в 1992 році виїхала на постійне місце проживання до Німеччини. 13.09.2019 позивач звернулася до ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі з заявою про нарахування та виплату пенсії, до якої додала копію паспорту та предявила оригінал паспорту співробітнику пенсійного управління. ОСОБА_2 ОУПІУ в місті Одесі від 27.10.2018 № 481/Р-ІІ позивачу повідомлено, що наданий до звернення паспорт від 14.09.1998 № КС570085 (дійсний до 14.09.2008) станом на 27.09.2018 є недійсним, у звязку із чим не має юридичної сили. У звязку із цим 31.10.2018 представником позивача було надано заяву з вимогою повторного розгляду заяви від 13.09.2019, в якій звернуто увагу про дійсність паспорта позивачки до 14.09.2018 (строк дії паспорту продовжено), тобто станом на 13.09.2018 день звернення до органу ПФУ паспорт позивачки був чинним. Листом від 19.11.2019 № 2592/Р-11, 2592/1/Р-3 позивачу повідомлені інші підстави для неможливості розгляду заяви, а саме ненадання позивачем разом із первісною заявою оригіналу паспорта. Позивач вважає зазначені дії / рішення відповідачів такими, що порушують її права та інтереси. Зокрема, позивач, не зважаючи на проживання в Німеччині, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України. Однак неправомірною бездіяльністю органи ПФУ позбавили позивача на гарантоване Конституцією України право на пенсію, у звязку із позивач звернулася за судовим захистом.

Ухвалою судді від 01.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

19.03.2019 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову повністю, зважаючи на те, що 13.09.2018 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі із заявою про поновлення, нарахування та виплату пенсії, додавши паспорт 14.09.1998 № КС570085, дійсний до 14.09.2018. Враховуючи факт надання позивачем недійсного паспорту, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області правомірно повідомило позивача про необхідність надати до відповідного територіального органу ПФУ належним чином підготовлені документи, визначені Порядком № 22-1, в т.ч. передбачений Законом України «Про громадянство України» документ, що підтверджує громадянство України.

25.03.2019 до суду від ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову повністю, зважаючи на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію ЄС візового режиму для України» у ч.1 ст.1 слова «переоформленням, продовженням строку дії» виключено з Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492. У звязку із цим скасована можливість продовження терміну дії паспортів громадянина України для виїзду за кордон, чим, в свою чергу скасовано норми ч.16 цього Закону, та як наслідок поновлення юридичної сили паспортів, виданих до 01.10.2016 після закінчення строків їх дії. Крім того, послався на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яким Суд визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Також навів рішення ЄСПЛ «Великода проти України» від 03.06.2014 та рішення КСУ від 26.12.2011 № 20-рп/2011, зазначивши в їх контексті про правомірність дій управління ПФУ.

Згідно ст.263 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що 13.09.2018 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою з питань її пенсійного забезпечення.

Листом від 27.10.2018 № 481/Р-11 Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (а.с.13) повідомило позивачці, що наданий у зверненні паспорт від 14.09.1998 № КС570085 (дійсний до 14.09.2008) станом на 27.09.2018 є недійсним, у звязку із чим не має юридичної сили та не створює правових підстав. Зазначено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію ЄС візового режиму для України» у ч.1 ст.1 слова «переоформленням, продовженням строку дії» виключено з Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492. У звязку із цим скасована можливість продовження терміну дії паспортів громадянина України для виїзду за кордон, чим, в свою чергу скасовано норми ч.16 цього Закону, та як наслідок поновлення юридичної сили паспортів, виданих до 01.10.2016 після закінчення строків їх дії. Запропоновано у разі бажання, для розгляду питання по суті, подати документ, передбачений ст.5 Закону № 2235, та усі інші наявні документи, визначені постановою ПФУ № 22-1.

31.10.2018 представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою, в якій зазначив, що при наданні відповіді листом від 27.10.2018 № 481/Р-11 Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі не враховує, що паспорт ОСОБА_4 був продовжений до 14.09.2018, про що наявна відмітку у верхньому куті паспортного документу. У звязку із цим станом на 13.09.2018 до заяви ОСОБА_1 додано належний документ, який підтверджує громадянство України.

Листом від 19.11.2018 № 2592/Р-11, 2592/1/Р-3 ГУ ПФУ в Одеській області надано відповідь, в якому наведено приписи Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1. Також зазначено, що при зверненні законного представника ОСОБА_4 із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 було долучено не засвідчену належним чином копію паспорту, а також не надано оригінал паспорту для перевірки достовірності даних, що унеможливило розгляд заяви.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає бездіяльність ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі неправомірною, а позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у звязку з наступним.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені в статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок № 22-1), відповідно до п.1.5 якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Відповідно до п.1.6 Порядку N 22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Пунктом 1.7 Порядку N 22-1 встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

З огляду на матеріали справи, звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі із заявою про призначення пенсії відбулося особисто 13.09.2018. При цьому до звернення було додано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон від 14.09.1998 № КС570085, термін дії якого продовжено до 14.09.2018, про на паспорті наявна відповідна відмітка (а.с.10).

Таким чином, на день звернення позивача із заявою щодо її пенсійного забезпечення, в силу п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1, а саме 13.09.2018, паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 14.09.1998 № КС570085 ОСОБА_1, термін дії якого продовжено до 14.09.2018, - був чинним.

При цьому суд критично ставиться до аргументів ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі, наведених у відзиві, щодо недійсності зазначеного паспортного документу через зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію ЄС візового режиму для України» у ч.1 ст.1 слова «переоформленням, продовженням строку дії» виключено з Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492, що на думку відповідача нівелює поновлення юридичної сили паспортів, виданих до 01.10.2016 після закінчення строків їх дії.

Так, згідно п.1 розділу Розділ V «Перехідні положення» Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» в редакції від 01.01.2018 документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов'язковій заміні.

Отже, зауваження ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі щодо паспортного документу заявника ОСОБА_1, висловлені в листі від 27.10.2018 № 481/Р-4, а також наведені у відзиві на позовну заяву, є неспроможними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та прямо суперечать п.1 розділу Розділ V «Перехідні положення» Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

При цьому, у відведений п.1.7 Порядку № 22-1 тримісячний строк представником заявника ОСОБА_1, в якості реакції на відповідь від 27.10.2018 № 481/Р-11, було доведено до відома ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі помилковість висновків управління ПФУ та акцентовано увагу на дійсності наданого на час звернення ОСОБА_1 13.09.2018 паспорта громадянина для виїзду за кордон від 14.09.1998 № КС570085, однак відповіді на зазначене звернення ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі взагалі не надано.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Суд звертає увагу відповідача ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя

В той же час, застосування різних способів захисту порушеного права позивача повинно відбуватися з урахуванням конкретних обставин справи в кожному окремому випадку.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобовязання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного зясування всіх обставин у справі зобовязує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Вирішуючи спір, суд враховує, оскільки звернення позивача від 13.09.2018 по суті пенсійним органом розглянуто не було, - належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача в межах своєї компетенції розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.09.2018 щодо її пенсійного забезпечення.

При цьому згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Зокрема, такого висновку дотримується Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відтак, суд окремо звертає увагу ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на необхідність при розгляді звернення ОСОБА_1 вирішити питання з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Зокрема з урахуванням висновку про те, що паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон від 14.09.1998 № КС570085 на момент її звернення - 13.09.2018 був чинним та достатніми для розгляду відповідного звернення, а наведені відповідачем підстави для не розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.09.2018 не можуть слугувати підставою для відмови в її розгляді.

Суд підкреслює та звертає увагу ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі на приписи п. 1.7 Порядку N 22-1, яким встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Отже відповідне рішення, як результат розгляду поданих на розгляд документів, обовязково має відображати детальний та ретельний аналіз таких документів і одночасно обмежуючись визначеними Порядком № 22-1 строками.

Ігнорування теруправлінням ПФУ положень п.1 розділу V «Перехідні положення» Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» є несумісною з органом державної влади фаховою помилкою, яка призвела до порушень прав та інтересів громадянина України, що звернувся до відповідного адміністративного органу з питань пенсійного забезпечення по досягненню пенсійного віку та за наявності трудового стажу в Україні 29 років.

В той же час, не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі від 27.10.2018 № 481/Р-ІІ, так як зазначений документ є відповіддю на звернення, а не визначеним законодавством рішенням. При цьому неприйняття відповідного рішення ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі з огляду на спроби представника позивача у тримісячний термін з дня звернення за призначенням пенсії усунути помилки цього відповідача, - суд оцінює як неправомірну бездіяльність.

Так, за своєю правовою природою бездіяльність це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи. Крім того, не підлягає задоволенню позовна вимога, звернута до ГУ ПФУ в Одеській області, оскільки його оскаржуваний лист від 19.11.2018 № 2592/Р-11, 2592/1/Р-3 для позивача не створює жодних юридично визначених наслідків, так як не є актом індивідуальної дії. Натомість зазначений лист, не зважаючи на його спотворений зміст обставин звернення позивача за призначенням пенсії до ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі, є результатом розгляду направленого «до відома» до ГУ ПФУ Одеській області звернення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі на усунення зазначених у відповіді цього управління від 27.10.2018 № 481/Р-11 зауважень.

Рішення про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обовязку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

Проте за обставин справи, ОСОБА_2 ОУПФУ в м. Одесі не досліджувалось питання щодо пенсійного забезпечення позивача, у звязку із чим вимога про нарахування та виплату позивачці пенсії заявлена передчасно.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Беручи до уваги сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1536,80 грн., позивачу у відповідності до ч.3 ст.139 КАС України належить присудити за рахунок суб'єкта владних повноважень понесені нею судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242-246, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання в Германії: Roonstr. 23, D-56068 Roblenz; адреса для листування: 65048, м. Одеса, вул. Пушкінська, 45, офіс 12) до ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4а; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) про визнання неправомірними та скасування рішень, визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.09.2018 про пенсійне забезпечення.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.09.2018 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетний асигнувань ОСОБА_2 обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (41248812) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 764,80 грн. (сімсот шістдесят чотири грн. 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.