Справа № 826/18861/16
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

26 березня 2019 року

справа №826/18861/16

адміністративне провадження №К/9901/4908/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

при секретарі судового засідання Статілко Ю. Д.

за участю представників:

позивача - Гайсіна Рустама Карімовича, що діє на підставі довіреності від 08 січня 2019 року № 1;

відповідача - Виноградова Володимира Олексійовича, що діє на підставі довіреності від 21 березня 2019 року № 8924/9/20-40-10-04-07

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року у складі судді Донця В. А. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у складі колегії суддів Мельничука В. П., Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О. у справі №826/18861/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як оператор спільної діяльності між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзес АБ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10 червня 2002 року (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулось до суду з позовом до Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просило суду визнати протиправною бездіяльність податкового органу щодо повернення Товариству помилково та надміру сплачених грошових зобов'язань у розмірі 89 421 356 грн 28 коп., а також зобов'язати податковий орган прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України Товариству сум помилково та надміру сплачених грошових зобов'язань у розмірі 89 421 356 грн 28 коп. (вісімдесят дев'ять мільйонів чотириста двадцять одна тисяча триста п'ятдесят шість гривень 28 коп.) та подати його для виконання Управлінню державної казначейської служби України у Валківському районі Харківської області.

20 серпня 2018 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2019 року, адміністративний позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій висновувалися зі встановлення протиправної бездіяльності податкового органу, допущеної внаслідок того, що позивачем виконано всі умови, визначені законом, для прийняття відповідачем рішення щодо повернення помилково та надміру сплачених грошових зобов'язань з плати за користування надрами для видобування корисних копалин, нарахованих з серпня по грудень 2014 року у розмірі 89 421 356 грн 28 коп., а факт сплати зазначеної суми до державного бюджету підтверджено відповідачем.

20 лютого 2019 року податковим органом подано касаційну скаргу до Верховного Суду.

У касаційній скарзі відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме вимог пункту 43.1 статті 43, підпункту 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України, статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Податковий орган вказує, що судами попередніх інстанцій взагалі не надана оцінка його доводам про узгодження зобов'язань, які позивач вважає надміру чи помилково сплаченими, а також тому факту, що Товариством не подавалися уточнюючі розрахунки, і як наслідок, відсутність обліку вказаних сум як переплати.

У зв'язку із наведеним податковий орган просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

22 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суд відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу та витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/18861/16.

11 березня 2019 року справа № 826/18861/16 надійшла до Верховного Суду.

13 березня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив позивача на касаційну скаргу, в якому Товариство спростовує доводи касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у відкритому судовому засіданні відповідно до положень статті 344 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" перебуває за неосновним місцем обліку в Нововодолазькій міжрайонній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Харківській області (Валківське відділення).

06 липня 2016 року Товариство звернулося із заявою № 06/07-3 до Нововодолазької ОДПІ Головного управління ДФС у Харківській області (Валківське відділення) про повернення помилково та надміру сплачених грошових коштів, в якій Товариство просило повернути 89 421 356 грн 28 коп. помилково та надміру сплачених грошових зобов'язань з плати за користування надрами для видобування корисних копалин, нарахованих за період з серпня по грудень 2014 року, шляхом погашення грошових зобов'язань з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на Нововодолазьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Харківській області, незалежно від виду бюджету.

Листом від 29 липня 2016 року № 1047/10/20-16-06-12 Валківське відділення Південної ОДПІ Головного управління ДФС у Харківській області повідомило позивача, що станом на 14 липня 2016 року переплата в інтегрованій картці платника податків з рентної плати за користування надрами за видобування природного газу по підприємству складає 0,00 грн. та з рентної платі за користування надрами для видобування газового конденсату 521 грн 40 коп., тому заявлена підприємством у листі від 06 липня 2016 року № 06/07-3 переплата з плати за користування надрами для видобування корисних копалин в сумі 89 421 356 грн 28 коп. є такою, що не відповідає дійсності.

Наявність переплати, з чим погодилися суди попередніх інстанцій, Товариство обґрунтовує тим, що у період з серпня по грудень 2014 року ним нараховано та сплачено за користування надрами рентної плати у загальному розмірі 194 668 795 грн 67 коп., з них з видобування газового конденсату в розмірі 13 068 339 грн 56 коп. (із застосуванням ставки 45 %) та з видобування природного газу в розмірі 181 600 456 грн 11 коп. (із застосуванням ставки 55 %).

Натомість згідно з підпунктом 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України (в редакції станом на дату набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України") визначалось, що ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин встановлюються у відсотках від вартості товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини). Зокрема, ставка для газу природного - 28% (з покладів, які повністю або частково залягають на глибині до 5000 метрів), для газового конденсату - 42%.

За розрахунками Товариства, за ставками, визначеними підпунктом 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України, всього мало бути сплачено плати за користування надрами для видобування корисних копалин за період з 03 серпня 2014 року по 31 року 2014 року 105 247 439 грн 39 коп., що на 89 421 356 грн 28 коп. менше задекларованої та сплаченої суми.

Касаційна скарга позивача підлягає перегляду в межах доводів та вимог відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 9.1.9 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за користування надрами належить до загальнодержавних податків та зборів.

Положення статті 263 Податкового кодексу України визначають особливості справляння плати за користування надрами для видобування корисних копалин, зокрема, підпункт 263.9.1 пункту 263.9 цієї статті визначає ставки такої плати, які встановлюються у відсотках від вартості товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31 липня 2014 року №1621-VII (далі - Закон №1621-VII), який набрав чинності 03 серпня 2014 року, внесено зміни до Податкового кодексу України України, зокрема, доповнено розділ ХХ «Перехідні положення» підрозділом 9-1 такого змісту: тимчасово, до 01 січня 2015 року, встановлюються такі особливості застосування деяких норм розділу XI «Плата за користування надрами» цього Кодексу: ставки плати за користування надрами для видобування нафти, конденсату, газу природного, залізної руди, визначені підпунктом 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 цього Кодексу, встановлюються на період, визначений абзацом першим цього пункту, у відсотках від вартості товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини) в розмірах, наведених у таблиці.

Водночас положеннями підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин встановлювались у відсотках від вартості товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини) у значно менших розмірах, ніж визначено Законом №1621-VII.

Таким чином, Законом №1621-VII збільшено ставки плати за користування надрами, при цьому, будь-яких змін (доповнень) безпосередньо до підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України внесено не було.

Суди першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходили з того, що в період з 03 серпня 2014 року по 31 року 2014 року фактично діяли дві ставки плати за користування надрами для видобування корисних копалин, передбачені підпунктом 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 та підпунктом 1.1 пункту 1 підрозділу 9-1 розділу ХХ Податкового кодексу України, отже, мала застосовуватися ставка, яка найбільше відповідала інтересам платника, крім того, платник подав до податкового органу заяву про повернення надмірно сплачених сум, а на момент такого звернення податковий борг у Товариства був відсутній.

Верховний Суд вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, враховуючи таке.

Відповідно до підпункту 263.11.1 пункту 263.1 статті 263 Податкового кодексу України платник плати за користування надрами для видобування корисних копалин та уповноважена особа, визначена відповідно до підпункту 263.1.4 пункту 263.1 статті 263 цього Кодексу, до закінчення граничного строку подання податкових розрахунків, визначеного розділом II цього Кодексу, та за формою, встановленою відповідно до статті 46 цього Кодексу, подають за податковий (звітний) період, що дорівнює календарному кварталу, а при видобуванні вуглеводневої сировини, що дорівнює календарному місяцю, податкові розрахунки з плати за користування надрами для видобування корисних копалин до контролюючого органу.

В межах спірних відносин йдеться про розрахунки подані за звітний календарний місяць.

Форму Податкового розрахунку з плати за користування надрами для видобування корисних копалин у 2014 році було затверджено наказом Міністерства фінансів України від 17 вересня 2012 року № 1000, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 жовтня 2012 року за № 1732/22044, який є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України та підлягає застосуванню до спірних правовідносин як джерело права відповідно до частини другої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Вказана форма податкової звітності, згідно з вимогами підпункту 263.11.1 пункту 263.1 статті 263 Податкового кодексу України заповнюється та подається до податкового органу самостійно суб'єктом господарювання. Відповідні форми надають можливість платнику податків подати уточнюючі розрахунки за відповідні податкові періоди.

Пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

За змістом абзаців пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Отже, коригування самостійно визначеного платником податку податкового зобов'язання можливе виключно шляхом подання відповідних уточнюючих розрахунків або відображення уточнених показників у наступних податкових періодах.

Оцінюючи спірні правовідносини у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили виключно з відмінності розміру ставок податку, визначених положеннями Закону № 1621 та підпункту 263.9.1 пункту 263.9 статті 263 Податкового кодексу України та неузгодженості нормативного регулювання.

Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою окремі положення статті 43 Податкового кодексу України, якою визначено умови повернення помилково та /або надміру сплачених грошових зобов'язань. Застосування процедури, визначеної статтею 43 Податкового кодексу України, можливе виключно за наявності фактичної підстави - наявності помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань.

Змістовне наповнення вказаних термінів наведено відповідно у підпунктах 14.1.182 та 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Під помилково сплаченими грошовими зобов'язаннями законодавець розуміє суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов'язань.

Надміру сплаченими грошовими зобов'язаннями є суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Під час здійснення нового розгляду справи судам слід дослідити чи обліковувалася вказана сума, заявлена позивачем, як помилково та/або надміру сплачена, що є передумовою складання висновку на повернення такої суми (її частини) та інших документів, необхідних у розумінні пункту восьмого Порядку взаємодії територiальних органів Державної фіскальної служби України, мiсцевих фiнансових органiв та територiальних органiв Державної казначейської служби України у процесi повернення платникам податкiв помилково та/або надмiру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15 грудня 2015 року № 114, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2015 року за № 1679/28124, який є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України та підлягає застосуванню до спірних правовідносин як джерело права відповідно до частини другої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року).

Дослідження обставин, наведених вище, є неможливим без надання судами попередніх інстанцій оцінки доводам відповідача щодо попередньої узгодженості зобов'язань, які позивач вважає надміру чи помилково сплаченими.

Вказана група обставин має визначальне значення, враховуючи вимоги пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України, що регламентують порядок дій платника податків у разі самостійного виявлення помилок, допущених у раніше поданій ним податковій декларації та зобов'язують його вчинити відповідні дії з метою забезпечення належного податкового обліку надміру та/або помилково сплачених сум податкових зобов'язань.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 818/1048/17 та від 20 лютого 2018 року № 826/9675/16 є помилковим, оскільки у цитованих справах було встановлено та підтверджено за наслідком судового розгляду наявність фактичної переплати, а також вчинення платником податків дій, спрямованих на забезпечення належного податкового обліку таких платежів.

У першій із вказаних справ судами встановлено, що платником податків було сплачено податкові зобов'язання, визначені податковими повідомленнями-рішеннями, які у подальшому скасовані. Правова позиція у другій із цитованих справ обумовлена тим, що сума переплати утворилася з авансових платежів та виникла після декларування підприємством нарахованих податкових зобов'язань з податку на прибуток за 2013 - 2015 роки, при цьому, законодавчо визначено, що починаючи з 01 січня 2016 року щомісячні авансові внески з податку на прибуток підприємств не сплачуються.

Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій не дослідженні зібрані у справі докази, а також не надано оцінки окремим доводам відповідача, які містилися у запереченнях на позов Товариства та апеляційній скарзі податкового органу.

Відповідно до пункту першого та другого частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд зауважує, що мета адміністративного судочинства досягається виключно за умови, якщо суд оцінює кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суди не виконують свої зобов'язання щодо пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, пунктами 1 та 2 частини 2, частини 4 статті 353, статтями 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Південної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №826/18861/16 скасувати.

Адміністративну справу №826/18861/16 направити до Окружного адміністративного суду м. Києва на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р.Ф. Ханова

Судді І.А. Гончарова

І.Я. Олендер