Справа № 140/2087/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1731/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Курильця А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальсько-пресове підприємство» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 140/2087/18 (рішення ухвалено в м. Луцьку, головуючий суддя Димарчук Т.М., повний текст судового рішення складено 17.12.2018) за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальсько-пресове підприємство» до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про скасування податковго повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Ковальсько-пресове підприємство» 19.10.2018 звернулося в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.07.2018, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 510 грн.

В обгрунтування позову зазначає, що ГУ ДФС у Волинській області проведено камеральну перевірку податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство». Вважає, що доводи податкового органу про те, що норма підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 ПК України розповсюджується лише на промислові підприємства та не поширюється на інших платників податків, у тому числі тих, які здійснюють підприємницьку діяльність, не відповідає нормам податкового законодавства України, оскільки, з системного аналізу положень ПК України випливає, що поняття «платник податку» не є тотожним поняттю «обєкт оподаткування». При цьому, обєктом оподаткування є обєкт нерухомості, а не субєкт, як власник такої нерухомості. Отже, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Таким чином, позивач вказує, що база оподаткування повинна визначатися без врахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ТзОВ «Ковальсько-пресове підприємство» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права. Згідно з пп. «є» п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Вказує, що відповідно до КВЕД основним видом діяльності ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» є кування, пресування, штампування, профілювання, порошкової металургії (код КВЕД 25.50), отже підприємство є промисловим. Відповідно до класифікатора ДК 009:2010 КВЕД 25.50 відносяться до сектора С «Переробна промисловість», тобто товариство є промисловим підприємством.

Таким чином, наявні дві обовязкові умови, необхідні для застосування пп. «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо оподаткування обєктів нерухомості, відмінних від земельної ділянки ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство», а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, а саме 04.03.2019 телефонограмою, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» зареєстроване як юридична особа 14.07.2009, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій, є платником податків та знаходиться на обліку в Ковельській ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області (а.с.27-30).

05.07.2018 головним державним ревізором-інспектором відділу адміністрування ПДВ, податку на прибуток, екологічного податку з рентної плати, місцевих податків і зборів території обслуговування Ковельської ОДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_2 проведено камеральну перевірку податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» (а.с.8-9).

За результатами камеральної перевірки складено акт №10796/03-20-12-06/36523079 від 05.07.2018, відповідно до висновків якого, відповідачем виявлено порушення товариством вимог пп. 266.7.5 п. 266.7 ст. 266 ПК України, а саме: не подано податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки (а.с.8-9).

На підставі акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення від 17.07.2018 №, яким до позивача згідно з пунктом 120.1 ст.120 ПК України застосована штрафна санкція за неподання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 510,00 грн. (а.с.116).

За результатами адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 02.10.2018 №31989/6/99-99-11-03-01-25 податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 17.07.2018 № залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення (а.с.17-19).

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 17.07.2018 №, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» не відноситься до промислового підприємства у розумінні Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530. Оскільки позивачем податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки до контролюючого органу не подавались, тому відповідач правомірно застосував до ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» штрафні санкції у розмірі 510,00 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 75.1 ст.75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Пунктом 76.1 статті 76 ПК України передбачено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських обєднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з обєктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як звязок обєкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більше того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має привязку або до статусу субєкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), субєкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств».

При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься, в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до субєкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 ПК України обєкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

В законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо.

Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення карєрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка обєднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Відповідно до статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведене дає підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Вказана правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 819/818/17, у постанові від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17.

З матеріалів справи видно, що у власності ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» є три обєкти нежитлової нерухомості, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: градирня трьохсекційна (Г-1); насосна станція оборотної системи №3 Б-14; адміністративно-побутовий корпус №2 з перехідною галереєю, які знаходяться за адресою: вул. Варшавська, 1, м. Ковель, Волинська область.

Основним видом діяльності ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство» є кування, пресування, штампування, профілювання, порошкової металургії, тобто підприємство є промисловим.

Оскільки ні Податковий кодекс України, ні будь який інший нормативно правовий акт не містять визначення поняття «будівлі промисловості», суд, враховуючи зазначені вище види діяльності позивача та вважає, що належні йому на праві власності будівлі відносяться до категорії будівель промисловості в розумінні статті 266 ПК України, а відповідно такі не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо посилання відповідача на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, то таке також не заслуговує на увагу, оскільки такий класифікатор є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації та призначений для вирішення інших завдань, аніж класифікація об'єктів нерухомого майна для цілей оподаткування.

На переконання колегії суддів, в межах спірних відносин вищевказані обовязкові умови, необхідні для застосування пп. «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо оподаткування обєктів нерухомості, відмінних від земельної ділянки ТОВ «Ковальсько-пресове підприємство», є наявними.

Відтак, обєкт будівлі промисловості, який на праві власності належить позивачу, підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності двох обов'язкових умов для застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки позивач не використовує градирню трьохсекційну, насосну станцію оборотної системи, адміністративно-побутовий корпус №2 з перехідною галереєю (обєкти нежитлової промисловості) за їх функціональним призначенням (у промисловій діяльності), а використовує вказані приміщення з метою здачі в оренду є помилковими та не заслуговують на увагу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення № від 17.07.2018 та про наявність підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вищенаведеного, колегія дійшла переконання, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям постанови, якою адміністративний позов ТзОВ «Ковальсько-пресове підприємство» слід задовольнити з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальсько-пресове підприємство» задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 140/2087/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальсько-пресове підприємство» задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області № від 17.07.2018, яким до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальсько-пресове підприємство» застосовано штрафні санкції в сумі 510 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 27.03.2019