Справа № 826/12349/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2019 року № 826/12349/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС України у м. Києві, Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС України у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та зобов'язання вчинити дії
представники сторін:позивача - ОСОБА_2; відповідачів - Шкорбот К.С.,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач-1) та Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС України у м. Києві (нижче - відповідач-2), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 08.06.2015 № 1955-17; скасувати (зняти арешт) публічне обтяження № 16669752 щодо майна згідно із Актом опису майна від 16.01.2018 № 15/26-15-17-03-15; зобов'язати ГУ ДФС у м. Києві вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис № 16669752.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним; до основоположних принципів податкового законодавства належить принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки; з 01.01.2015 було введено транспортний податок; відповідно до п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України транспортний податок віднесений до місцевих податків; рішення Київської міської ради, яким введено транспортний податок на території м. Києва, було оприлюднено 06.03.2015; таким чином транспортний податок може бути застосований не раніше 2016 року; позивач спірне податкове повідомлення-рішення не отримував, дізнався про його наявність із листа відповідач-1 (вих. № 26447/П/26-15-13-10-22).

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу було передано судді Пащенку К.С.

10.08.2018 ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/12349/18, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

05.09.2018 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позову заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідно до ст. 102 ПК України податкове повідомлення-рішення може бути оскаржене протягом 1095 днів; податкове повідомлення-рішення від 08.06.2015 № 1955-17 було надіслано позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення, однак повернулось на адресу контролюючого органу у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання листа; у зв'язку із несплатою транспортного податку у позивача виник податковий борг, що відповідно до ст. ст. 59, 89 ПК України стало підставою для передання майна позивача у податкову заставу.

Також відповідач-2 просив розглядати справу за участю представника ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Ухвалою суду від 24.09.2018 справа № 826/12349/18 призначена до розгляду у порядку загального провадження; підготовче засідання по справі призначено на 30.10.2018.

В судовому засіданні 30.10.2018 суд, заслухавши представників сторін, закінчив підготовче провадження по справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 06.12.2018.

06.11.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що він не отримував спірне податкове повідомлення-рішення; про наявність податкового повідомлення-рішення позивач дізнався лише 05.06.2018. Крім того, позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив стягнути із відповідачів суму сплаченого позивачем судового збору, а також суму витрат, понесених на правову допомогу, в розмірі 3030,00 грн.

В судовому засіданні 06.12.2018 суд, заслухавши пояснення представників сторін, оголосив перерву до 24.01.2019.

24.01.2019 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зазначає, що починаючи із 23.10.2010 його місцем реєстрації є: АДРЕСА_1; натомість спірне податкове повідомлення-рішення було надіслано відповідачем-2 за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні 24.01.2019 представники сторін звернулися до суду із клопотанням про розгляд справи в письмовому провадженні.

Заслухавши в судовому засіданні представників сторін та зважаючи на заявлене клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

В 2015 році позивач був власником легкового автомобіля Toyota Landcruiser 200, рік випуску 2012, ДНЗ: НОМЕР_2.

08.06.2015 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві було винесено податкове повідомлення-рішення № 1955-17 про нарахування позивачу транспортного податку з фізичних осіб в сумі 25 000,00 грн.

16.06.2016 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві було винесено податкову вимогу № 8925-17, в якій зазначено про необхідність термінової сплати податкового боргу в сумі 25 000,00 грн. та якою гр. ОСОБА_1 попереджено, що починаючи з 15.06.2016 на будь-яке майно платника податків, яке перебуває у його власності (господарському віддані або оперативному управлінні) і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому, поширюється право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та штрафні санкції.

16.06.2016 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві було винесено рішення № 8925-17 про опис майна у податкову заставу, а 16.01.2018 податковим керуючим ОСОБА_4 складено Акт опису майна № 15/26-15-17-03-15, яким описано майно ОСОБА_1, а саме: транспортний засіб марки Toyota Landcruiser 200, рік випуску 2012, ДНЗ: НОМЕР_2.

16.01.2018 дані про податкову заставу майна згідно із Актом опису № 15/26-15-17-03-15 від 16.01.2018 внесені ГУ ДФС у м. Києві до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням № 1955-17 від 16.05.2016 та податковою заставою майна, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України (далі - ПК України) було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Приписи підпункту 267.2.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України з 01 січня 2015 року власники транспортних засобів, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України є об'єктами оподаткування, стали платниками транспортного податку. Разом з тим, надаючи правову оцінку правомірності застосування контролюючим органом положень ПК України щодо оподаткування транспортним податком у 2015 році, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України №71-VIII від 28 грудня 2014 року, що діє з 01 січня 2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і транспортного податку, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів визначені в п.12.4. ПК України. Зокрема, до повноважень місцевих рад належить до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду (п. 12.4.3. ПК України).

Відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

В ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629» установлений транспортний податок та затверджене Положення про транспортний податок, яке містить норми, аналогічні тим, що викладені в Податковому кодексі України.

Вказане вище рішення Київської міської ради, було опубліковане у газеті «Хрещатик» 06.03.2015.

Отже, рішення, яким введено транспортний податок на території міста Києва, набирає законної сили та застосовується з початку бюджетного періоду, що настає після його оприлюднення, що відбулось 06.03.2015.

Враховуючи ухвалення Закону України № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким викладена в новій редакції стаття 267 ПК України та запроваджено транспортний податок в Україні лише 28 грудня 2014 року, а також те, що транспортний податок у місті Києві встановлено рішенням Київської міської ради № 58/923 від 28.01.2015 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629", тобто після 15 липня 2014 року, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року (справа № 804/1241/17), від 18 січня 2018 року (справа № 813/1701/17), від 06 березня 2018 року (справа № 822/670/16), від 03 квітня 2018 року (справа № 807/54/17) та від 14 лютого 2018 року (справа № 820/2137/17).

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку що податкове повідомлення-рішення від 08.06.2015 № 1955-17 є неправомірним та підлягає скасуванню.

Стосовно доводів відповідачів про порушення позивачем строку давності для оскарження податкового повідомлення-рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 56.18. ст. 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.

Строк давності для оскарження податкового повідомлення-рішення відповідно до ст. 102 ПК України становить 1095 днів.

Таким чином з наведеного вбачається, що протягом 1095 днів з моменту отримання податкового повідомлення-рішення платник податків має право оскаржити його в судовому порядку.

Згідно із п. 58.3. ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, починаючи з 23.10.2010, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Натомість спірне податкове повідомлення-рішення надсилалось контролюючим органом за адресою: АДРЕСА_2.

За таких обставин, суд вважає, що спірне податкове-повідомлення рішення не було вручено позивачу через помилку, допущену контролюючим органом (а саме: внаслідок невірного зазначення адреси платника податків), а відтак вказане податкове повідомлення-рішення згідно із п. 58.3. ст. 58 ПК України вважається таким, що не вручено платнику податків. Це, в свою чергу, свідчить, що встановлений ст. 102 ПК України строк давності для оскарження податкового повідомлення-рішення позивачем не пропущено.

Підпунктом 14.1.175. п. 14.1. ст. 14 ПК України встановлено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 59.1. ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 89.1. ст. 89 ПК України встановлено, що у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, право податкової застави виникає з дня виникнення податкового боргу.

Згідно із п. 89.2. ст. 89 ПК України право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

З наведеного вбачається, що право податкової застави виникає в разі наявності податкового боргу.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що визначене податковим повідомленням-рішенням № 1955-17 від 08.06.2015 грошове зобов'язання позивача з транспортного податку у сумі 25000,00 грн. є неузгодженим, оскільки вказане податкове повідомлення-рішення позивач не отримував, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у нього податкового боргу та протиправність подальших дій відповідачів, пов'язаних з відповідним податковим повідомленням-рішенням, і які є похідними від останнього, зокрема: прийняття податкової вимоги № 8925-17 від 16.06.2016 та рішення про опис майна у податкову заставу № 8925-17 від 16.06.2016; складання акту опису майна від 16.01.2018 № 15/26-15-17-03-15; накладення обтяження (податкову заставу) на активи позивача, про що вчинено запис № 16669752 від 16.01.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відтак, з урахуванням висновку суду про необхідність скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, приймаючи до уваги протиправність вчинених податковими органами, на підставі податкового повідомлення-рішення від 08.06.2015 № 1955-17, наступних дій щодо арешту рухомого майна платника податків, суд дійшов до висновку, що запис, внесений до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі акта опису майна від 16.01.2018 № 15/26-15-17-03-15 щодо податкової застави, підлягає вилученню.

Також суд відмічає, що оскільки дії з накладення публічного обтяження № 16669752 щодо майна ОСОБА_1 згідно із актом опису майна від 16.01.2018 № 15/26-15-17-03-15 обумовлені прийняттям спірного податкового повідомлення-рішення, яке визнано судом протиправним, вмотивованими є позовні вимоги про скасування відповідного публічного обтяження.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 1 409,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

В частині вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд керується наступними мотивами.

За змістом пункту першого частини третьої, частини четвертої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 КАС України).

Згідно з пунктами 6,7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд акцентує, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивач надав суду договори про надання адвокатської правової допомоги № 3 від 07.09.2018 та № 18-5 від 14.05.2018, укладені із адвокатом ОСОБА_2, додаткову угоду № 1 від 29.10.2018 до правочину № 18-5 від 14.05.2018, акт прийняття-передачі наданих послуг від 29.10.2018, виписку з банку від 05.11.2018, яка підтверджує сплату 3 000,00 грн. по договору № 18-5 від 14.05.2018 та акту.

Матеріали справи свідчать, що визначена за договором № 18-5 від 14.05.2018 особа приймала участь в судових засіданнях 30.10.2018, 06.12.2018 та 24.01.2019, що свідчить про доведення виконання адвокатом ОСОБА_2 умов договору щодо прийняття участі у призначених судом судових засіданнях (вчиненні інших юридично значимих дій, безпосередньо пов'язаних з наданими адвокату повноваженнями).

Отже, враховуючи викладене, з огляду на обґрунтованість та доведення позивачем заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважає за можливе відшкодувати витрати позивача на професійну правничу допомогу з відповідача-2 у розмірі 3 000 грн.

Окремо, суд відмічає, що відповідачем у поданих 28.11.2018 через канцелярію до суду запереченнях б/н б/д не наведено обґрунтованих тверджень, які б слугували підставами для відмови у стягненні 3 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Крім того, у поданих запереченнях відповідачем не заявлялося, в площині ч. 6 ст. 134 КАС України, клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а відповідно, не виконано, в силу ч. 7 ст. 134 КАС України, обов'язку доведення неспівмірності витрат, як сторони, яка може заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС України у м. Києві від 08.06.2015 № 1955-17.

3. Скасувати публічне обтяження Головного управління ДФС України у м. Києві № 16669752 щодо майна ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) згідно із актом опису майна від 16.01.2018 № 15/26-15-17-03-15.

4. Зобов'язати Головне управління ДФС України у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19, ) вилучити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис № 16669752 від 16.01.2018 щодо боржника - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

5. Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС України у м. Києві (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати на сплату судового збору у сумі 1 409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 копійок).

6. Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС України у м. Києві (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати на правову допомогу у сумі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко