Справа № 120/134/19-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 березня 2019 р. Справа № 120/134/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян Марини Бондівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Краєвської І.В.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якому просив:

- визнати бездіяльність посадових осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа за № 802/3745/15-а виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 12 квітня 2016 року протиправною;

- зобов'язати Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити міри контролю за виконанням виконавчого листа за № 802/3745/15-а;

- сплатити 100000 гривень моральної шкоди та 2000 гривень понесених витрат;

- винести окрему ухвалу суду в адресу Міністерства юстиції України про тяганину і неналежне виконання судових рішень органами державної виконавчої служби, що стало предметом звернень і рішень ЄСПЛ, як таке, що вже нанесло та продовжує наносити збитки бюджету державі, у вигляді заявлених вимог по відшкодуванню за затримку виконання Додаткових заходів індивідуального характеру (проведення повного розрахунку та видачі трудової книжки), згідно трудового законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 у справі №802/292/17-а, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 50963031 від 24 січня 2017 року про закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 802/3745/15-а, проте як вважав позивач, дієвого контролю не вживалося.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у справі № 802/921/18-а, зокрема, визнано бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року по справі № 802/292/17-а протиправною однак, на переконання позивача контроль за виконанням судового рішення, відповідач не вживає досі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених у ній недоліків.

04 лютого 2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою недоліки останньої були усунені в повному обсязі.

Ухвалою судді від 06 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

У строк, встановлений судом, відповідачем подано через відділ прийому суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вказує на факт закінчення виконавчого провадження по рішенню ЄСПЛ, крім того позивач вимагає продовження виконавчого провадження цього рішення в рамках похідних виконавчих проваджень, а саме ВП № 50963031 від 24 січня 2017 року по виконанню виконавчого листа № 802/3745/15-а.

Додатково вказує на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року по справі № 802/921/18-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії, яким адміністративний позов задоволено частково. Визнана бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року по справі № 802/292/17-а.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у адміністративній справі № 802/921/18-а від 30 листопада 2018 року - апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Абзац другий рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року змінено та викладено редакції: визнати бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року по справі № 802/292/17-а протиправною. В решті позовних вимог відмовлено.

14 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року та на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у адміністративній справі № 802/921/18-а.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року у справі № 802/292/17-а, зокрема, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ВП № 50963031 від 24 січня 2017 року про закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 802/3745/15-а.

Постановою про відновлення виконавчого провадження від 02 лютого 2018 року виконавче провадження ВП № 50963031 з виконання виконавчого листа № 802/3745/15-а відновлено.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15 червня 2018 року визнано бездіяльність Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року по справі № 802/292/17-а.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у справі № 802/921/18-а апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано бездіяльність Департамента Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не здійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року по справі № 802/292/17-а - протиправною.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін

Проте, на переконання позивача, станом на день звернення до суду, відповідачем жодних дій стосовно виконання виконавчого листа № 802/3745/15-а не вчинялося, тому останній був змушений звернутися до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд враховує наступне.

Порядок проведення виконавчих дій встановлений Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року зі змінами та доповненнями (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Частина перша статті 1 Закону України Про виконавче провадження визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Згідно з ч. 3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно пункту 6 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, посадова особа органу державної виконавчої служби, яка здійснювала перевірку виконавчого провадження і виявила порушення вимог законодавства, зобов'язана забезпечити безпосередній контроль за цим виконавчим провадженням до повного усунення виявлених порушень.

Отже з аналізу процитованих норм видно, що у разі виявлення порушень під час проведення контролю за рішеннями, діями державного виконавця відповідна посадова особа має право скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов'язати провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом. У такому випадку посадова особа, що здійснювала перевірку, і зобов'язана забезпечити безпосередній контроль за виконавчим провадженням.

Як уже встановлено судом, постанову ВП № 50963031 від 24 січня 2017 року про закінчення виконавчого провадження було визнано протиправною та скасовано відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2017 року.

02 лютого 2018 року постановою про відновлення виконавчого провадження вказане виконавче провадження було відновлено.

Судом також встановлено, що виконавче провадження ВП № 50963031 було відкрито з виконання виконавчого листа № 802/3745/15-а, де боржником зазначено Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Однак, на момент звернення до суду відповідачем не було здійснено жодних дій щодо виконання виконавчого листа за № 802/3745/15-а виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 12 квітня 2016 року.

Крім того, відповідачем не надано суду документів, які б підтверджували факт здійснення Департаментом Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України контролю за своєчасністю дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа за № 802/3745/15-а виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 12 квітня 2016 року.

Таким чином, на переконання суду, бездіяльність посадових осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа за № 802/3745/15-а виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 12 квітня 2016 року є протиправною. Тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зобов'язати Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити міри контролю за виконанням виконавчого листа за № 802/3745/15-а.

Щодо вимоги про зобов'язання Департаменту ДВС Міністерства юстиції України в відшкодуванні 100000 грн. моральної шкоди і 2000 грн. понесених фактичних витрат, суд зазначає наступне.

Згідно частини пятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Так, суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з субєкта владних повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо особи, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження. Другою умовою для стягнення шкоди є підтвердження наявності такої шкоди.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин другої, третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 100000 грн. та 2000 грн. інших витрат, які не підтверджено документально.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Окрім того, в прохальній частині позивач просить винести окрему ухвалу на адресу Мін'юсту про тяганину та неналежне виконання судових рішень органами державної виконавчої служби, у звязку із чим, суд вказує на наступне.

Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним субєктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В ході судового розгляду не встановлено порушень, які б викликали необхідність у реагуванні шляхом винесення окремої ухвали. Відтак, в задоволенні вимоги про винесення окремої ухвали слід відмовити.

При розгляді даної справи суд також враховує положення пунктів 32-41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів щодо якості судових рішень, в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом :

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати бездіяльність посадових осіб Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні виконавчого листа за № 802/3745/15-а виданого Вінницьким апеляційним адміністративним судом 12 квітня 2016 року - протиправною.

Зобов'язати Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити міри контролю за виконанням виконавчого листа за № 802/3745/15-а.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1)

Відповідач: Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Городецького, 13, )

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 27.03.2019 року

Суддя Мультян Марина Бондівна