Справа № 425/485/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року справа №425/485/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 р. у справі № 425/485/19 (головуючий І інстанції Москаленко В.В.) за позовом ОСОБА_2 до Поліцейського роти №1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області ОСОБА_3 про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття справи про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Поліцейського роти №1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області ОСОБА_3, в якому просила: скасувати постанову про накладення стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАВ № 896482 від 05.02.2019року; закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 року адміністративний позов залишено без задоволення, а постанову серії ЕАВ № 896482 від 05.02.2019 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 255,00 гривень залишено без змін.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що дорога по якій рухався позивач не містить на дорожньому покритті будь-якої розмітки, також, відсутні розмежувальні смуги для зустрічного транспорту та відсутні смуги для попутного транспорту, дорожнє покриття вкрите шаром снігу з нерівними краями та льоду, неможливо визначити, чи є на вказаному проміжку дороги узбіччя, де воно починається, неможливо визначити, чи є на вказаному проміжку дороги тротуар і де його початок, у звязку з чим позивач здійснила рух на автомобілі по найбільш можливому напрямку для руху автомобіля. Апелянт зазначає, що всупереч приписам законодавства при складанні постанови не було враховано, що поліцейським не зазначено у постанові та не надано жодного доказу, відповідно до ст. 251 КУпАП. Також, відповідачем не було розяснено про можливість звернення за правовою допомогою та не надано можливості для звернення за правовою допомогою до відповідного фахівця. Апелянт зазначає, що застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу. Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження, що не міститься в оскаржуваній постанові, як і не міститься інформація про відеозапис, яким зафіксовано саме факт порушення Правил дорожнього руху України. Крім того, поліцейський не повідомив про здійснення фіксування нібито вчиненого адміністративного правопорушення, передбаченого, ч.1 ст. 122 КУпАП, на спеціалізований технічний засіб, який відповідно до чинного законодавства України пройшов сертифікацію, отже відсутній відеозапис як доказ для розгляду вказаної постанови. Враховуючи викладене, оскільки дії позивача не містять ознак скоєння адміністративного правопорушення, законні підстави для притягнення її до адміністративної відповідальності, з урахуванням відсутності доказів її вини, як і порушення ПДР України, відсутні, вважаю оскаржувану Постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області капралом поліції ОСОБА_3 було винесено постанову серії ЕАВ № 896482 від 05.02.2019 про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої визнано позивача винною у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 гривень (а.с. 15).

Відповідно до вищезазначеної постанови, 05.02.2019 о 15:28:02 м. Рубіжне вул.. Володимирська, водій керуючи транспортним засобом не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 руху по смугах, а саме зі смуги з якої дозволено рух тільки ліворуч, здійснив рух прямо чим порушив п.8.4 «г» ПДР.

Відмовляючи в задоволені позовних вимогах, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, в той час як відповідачем було надано вичерпні докази на користь винуватості позивача у вчиненні даного правопорушення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 35 Закону № 580-VIII, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Відповідно до статті 52 Закону № 580-VIII, контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини 1 статті 122 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 254 КУпАП, протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Згідно частини 2 - 4 статті 258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Суд зазначає, що справа про адміністративне правопорушення відповідно до частини 1 статті 268 КУпАП розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853 (далі Інструкція № 1395), визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (п.1 р.І Інструкції № 1395).

Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853 (далі Інструкція № 1395), визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (п.1 р.І Інструкції № 1395).

Згідно пункту 4 розділу І Інструкції № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч.1 ст. 122 КУпАП.

За пунктом 1 та 2 розділу III Інструкції № 1395, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ч.1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що посадова особа Національної поліції наділена повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, зокрема, у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, також порушень, передбачених ч.1 ст. 122 КУпАП, розглядати справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, без складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд дійшов до висновку, що за вимогами зазначених норм посадова особа Національної поліції за вимогами статті 258 КУпАП та Інструкції № 1395 зобовязана розглядати справу про адміністративне правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та виносити постанову саме на місці вчинення адміністративного правопорушення, оскільки, справа про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст. 122 КУпАП у відповідності до зазначених норм не може розглядатися інспектором за місцем розташування підрозділу поліції (за місцем вчинення адміністративного правопорушення). Вимоги зазначених норм не передбачають перенесення розгляду справи до іншого місця.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем було дотримано вимоги вказаних норм при розгляді адміністративної справи на місці вчинення адміністративного правопорушення, за участі особи, яка вичинила адміністративне правопорушення.

Стосовно позовних вимог про скасування постанови з підстав відсутності факту та доказів вчинення позивачем правопорушення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 122 КУпАП встановлено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Пунктом 8.2 ПДР України передбачено, що дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

За вимогами пп. «ґ» пункту 8.4 ПДР України, дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи: інформаційно-вказівні знаки. Запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об'єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Відповідно до підпункту 5.16 пункту 33.5 «інформаційно-вказівні знаки» розділу 33 ПДР України - «Напрямки руху по смугам», дорожній знак 5.16 показує кількість смуг на перехресті і дозволені напрямки руху по кожній з них.

Отже, цей знак застосовується для позначення кількості смуг та дозволених напрямків руху по кожній з них з метою забезпечення ефективного використання транспортними засобами, які рухаються в різних напрямках, смуг проїзної частини, виділених відповідними лініями дорожньої розмітки.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, досліджуючи наявні в матеріалах справи фотознімки та відеозаписи, встановив, що позивач, керуючи транспортним засобом, вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, а саме - не виконав вимоги дорожнього знаку 5.16 "Напрямки руху по смугах", здійснивши рух прямо з крайньої лівої смуги, що призначена лише для руху ліворуч. Суд зазначає, що рух позивача прямо з крайньої лівої смуги, що призначена лише для руху ліворуч, підтверджується також поясненнями самого позивача в позові та апеляційній скарзі.

З цього ж відеозапису вбачається, що патрульним поліцейським після зупинки транспортного засобу позивача, останнього було попереджено про здійснення відеозапису, розяснено його права передбачені законодавством, ознайомлено з відеозаписом яким підтверджено вчинення позивачем правопорушення, розяснено про порядок і строк її оскарження постанови, що спростовує посилання апелянта.

Матеріали справи свідчать, що позивач, як на підставу відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення посилався на те, що дорога не містить на дорожньому покритті будь-якої розмітки, відсутні розмежувальні смуги для зустрічного транспорту, відсутні смуги для попутного транспорту, дорожнє покриття вкрите шаром снігу з нерівними краями та льоду, неможливо визначити, чи є на вказаному проміжку дороги узбіччя, де воно починається, неможливо визначити, чи є на вказаному проміжку дороги тротуар і його початок, у звязку з чим позивач здійснила рух на автомобілі по найбільш можливому напрямку для руху автомобіля. З цього приводу суд зазначає, що інформаційно-вказівний дорожній знак 5.16 "Напрямки руху по смугах" на ділянці автодороги відповідно до приписів п. 8.2 Правил дорожнього руху має перевагу перед дорожньою розміткою, а тому водій першочергово повинен керуватися саме їх вимогами, отже, навіть при занесенні розмітки снігом, брудом та навіть відсутності дорожньої розмітки, дорожній знак 5.16 (в даному випадку) визначає рух прямо тільки по крайній правій смузі. Крім того, з відеозаписів, у тому числі наданих позивачем та фотознімках, не вбачається, що вкрите шаром снігу з нерівними краями та льодом, дорожнє покриття не уможливлює рух транспортного засобу у крайній правій смузі, згідно вимог даного дорожнього знаку, та не унеможливлює визначити, чи є на вказаному проміжку дороги узбіччя. З відеозапису вбачається, що у цей самий час на даній ділянці дороги рухалися інші автомобілі, правіше від автомобіля позивача, тобто, у крайній правій смузі.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення ним правил дорожнього руху, ознаки якого підпадають під дію ч.1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стосовно посилання апелянта на те, що в постанові не зазначено технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що наданим відеозаписом зафіксовано факт порушення позивачем вимог дорожнього знаку 5.16 та п.8.4 ПДР України. Також, пояснення позивача надані інспектору після зупинки та наведенні в позовній заяві підтверджують, зафіксований відеозаписом факт порушення позивачем вимог ПДР України, будь-яких протиріч при дослідженні цих доказів щодо наявності в діях позивача адміністративного правопорушення, не має.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції 1395 не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Такі відомості зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 536/583/17.

Стосовно посилання апелянта, як на підставу задоволення скарги, на розгляд справи про адміністративне правопорушення з порушенням права позивача на захист, оскільки йому не надано можливості для звернення за правовою допомогою до відповідного фахівця, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України, визначено саме право на професійну правничу допомогу та у випадках, передбачених законом, отримання допомоги безоплатно.

Положеннями статті 268 КУпАП закріплено право, зокрема, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

У відповідності до частини другої статті 271 КУпАП інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Право на захист особи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, гарантоване пунктом 3 (с) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що включає право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Відповідно до усталеної практики у справах щодо України, поняття «кримінальне правопорушення» в практиці ЄСПЛ має автономне тлумачення, та кримінально-правова суть визнається не лише стосовно Кримінального кодексу, а й Кодексу про адміністративні правопорушення (Рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 53 та від 21 жовтня 2010 року у справі «Корнєв і Карпенко проти України» (Kornev and Karpenko v. Ukraine).

Отже, зазначеними положеннями закріплено право позивача саме користуватися юридичною допомогою адвоката, а не обовязок працівника поліції забезпечити позивача юридичною допомогою. При цьому, одержувати таку допомогу безоплатно особа має за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги. Отже, вимога позивача забезпечити його фахівцем у галузі права не відповідала положенням та вимогам законодавства, про що позивача було повідомлено.

Матеріали справи свідчать, що інспектор поліції розяснив вищезазначені права позивачу. Позивач жодних клопотань, у тому числі про відкладення розгляду справи у зв'язку із необхідністю отримання правової допомоги та неможливістю прибути адвоката або неможливості самостійно одержувати таку допомогу, не заявляв. Крім того, як вбачається з відеозапису, позивач ніяких зауважень щодо порушення працівниками поліції його права на захист не робив.

Суд зазначає, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачений обовязок у даному випадку патрульного поліцейського забезпечувати правопорушнику на місці розгляду адміністративної справи правовою допомогою шляхом надання йому фахівця в області права. Можливість реалізації особою своїх прав на участь у розгляді справи, права на захист тощо, передбачена також шляхом оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення до суду, яким позивач скористався.

Таким чином, суд не вбачає порушення розгляду справи про адміністративне правопорушення з боку відповідача.

Отже, аналіз матеріалів справи свідчить про дотримання працівниками поліції порядку прийняття постанови з розясненням суті скоєного адміністративного правопорушення, наданням (розясненням) позивачу його прав, можливості подання заперечень (клопотань), залучення спеціаліста в галузі права (адвоката).

Відповідно до ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається дослідження судом, як фото -, відео матеріалів, так і пояснень сторін, яким надана відповідна оцінка, тому судом відхиляються доводи скаржника щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши доводи, викладені скаржником в скарзі, суд не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 р. у справі № 425/485/19 - залишити без задоволення.

Рішення ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 22 лютого 2019 р. у справі № 425/485/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 26 березня 2019 року

ОСОБА_4 ОСОБА_1

Судді І.Д. Компанієць

ОСОБА_5