Справа № 420/6199/18
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6199/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 217 від 13.11.2018 року, зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Держаної міграційної служби України в Одеській області № 217 від 13.11.2018 року про відмову Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою в порядку ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». 13.11.2018 року відповідачем було розглянуто заяву позивача та прийнято неправомірне рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ № 217 від 13.11.2018 року). Ознайомившись із змістом повідомлення, позивач вважає прийняте рішення неправомірним, хибним та необґрунтованим, таким, що належить до скасування із зобовязанням Відповідача до повторного розгляду заяви позивача. Позивач вказує, що його заява не підпадає під ознаки, викладені у ч. 6-9 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, позивач не видає себе за іншу особу. Відповідач не дослідив в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон повязує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також, у позові вказано, що повний перелік допущених з боку відповідача порушень законодавства, здійснених у процесі розгляду особової справи позивача може бути встановлений лише за умови дослідження позивачем та судом вказаної особової справи.

Ухвалою суду від 28.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17.12.2018 року.

14.12.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

17.12.2018 року розгляд справи перенесено у звязку із перебуванням головуючого судді Бжассо Н.В. на лікарняному на 24.01.2019 року.

19.02.2019 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.03.2019 року.

У судове засідання позивач не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду. В прохальній частині позову зазначив, що у випадку його неявки просить суд розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду. 13.03.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, за етнічною належністю племя абуре, за віросповіданням християнин, канонів релігії не дотримується, неодружений, працює вантажником, рідна мова «aboure», вільно володіє французькою мовою, трохи володіє російською мовою.

29.10.2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що у якості причин виїзду з ОСОБА_3 позивач під час проведення анкетування 05.11.2018 року повідомив, що 29.06.2012 року позивач вперше приїхав до України. Виїзд з ОСОБА_3 обумовлений кризою в країні, а саме через сутички кандидатів в Президенти України. Тому дядько вирішив відправити його з ОСОБА_3 якості футболіста. Прибув саме до України, оскільки була можливість виїхати саме до України, а не до іншої країни. В Україні 4 роки проживав у м. Суми нелегально, у гуртожитку. Іноді працював на будівництві, де заробляв гроші на життя. Потім зявилася дівчина, яка утримувала позивача. Переїхав до м. Одеси приблизно на початку 2016 року через відсутність фінансування на проживання з боку дівчини. Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2, також, повідомив, що з 29.06.2012 року він намагався здійснити виїзд до Словаччини, але його не пустили на кордоні через те, що віза була фальшива. Додатково позивач повідомив, що виїхав з ОСОБА_3, так як послідовники президента Алассан Уатара розшукували людей, які підтримували минулого президента Луран Кбагбу. На позивача зазначений конфлікт впливає через те, що дружина Луран Кбагбу походить з того самого племені, що і позивач. Це конфлікт не лише політичний, а й релігійний між племенами. Нинішній президент сповідує іслам. Крім цього, позивач мітингував за гроші на боці колишнього президента та вчиняв це свідомо. Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 вказав, що не розумів наслідків своїх дій. Особисто його переслідували та погрожували з іншого угрупування президента Алассан Уатара. 10.04.2011 року позивача переслідували вперше і востаннє. Листів з погрозами не надходило, але інших людей вбивали.

Суд встановив, що позивач та члени його сімї не перебували ні в яких політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання, Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 та його сімя не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, окрім погроз на словах від нинішнього президента. До позивача не застосувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався. Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 невійськовозобовязаний.

Суд, також, встановив, що позивач потрапив до України 30.06.2012 року легально авіатранспортом на підставі паспорту країни походження та туристичної візи до України.,

Під час анкетування позивач зазначив, що хоче отримати легалізацію в Україні, щоб його не відправили назад додому.

Під час співбесіди 08.11.2018 року позивач повідомив, що в країні походження проживав у м. Абіджан в приватному будинку у дядька, який на даний час зруйновано, про що позивач дізнався через знайомих та Інтернет, ютуб. Востаннє спілкувався з дядьком наприкінці 2017 року, саме тоді він повідомив, що влада збирається зруйнувати будівлі, де проживав дядько, у звязку з чим останній планував переїзд до однієї з країн Африки. Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 зазначив, що будинок дядька зруйнувала влада, оскільки земля, на якій він знаходився була державною. На власні очі факту зруйнування позивач не бачив.

Також, під час співбесіди 08.11.2018 року, Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2, що виїхав ОСОБА_3 спочатку через проблему з президентськими виборами, згодом через те, що люди президента шукали осіб, які підтримували попереднього президента. Попереднього президента позивач підтримував через участь у мітингах шляхом ходьби по вулиці з плакатами. Інших мітингів не було. Попереднього президента позивач підтримував через те, що у нього було багато проектів для молоді. Після виборів почалися переслідування, бо новий президент мусульманин, а у позивача не мусульманське імя. 11.04.2011 року позивача проінформовано про те, що люди президента шукають людей, які підтримують колишнього президента, у звязку із чим позивач зі знайомими втекли до міста Бонуа та викинули ІД картки. Погроз у м. Бонуа позивач не отримував. Також, під час співбесіди позивач вказав, що персональних погроз на його адресу не надходило, це були загальні погрози. Оскільки Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 приймав участь у підтримці колишнього президента, вирішив, що погрози стосуються і його.

Суд зазначає, що надана позивачем 08.11.2018 року інформація щодо історії переслідування суперечить інформації, що надана була під час анкетування 05.11.2018 року, де позивач вказав, що отримував погрози особисто та зазнав переслідувань.

Суд також зазначає, що під час співбесіди 08.11.2018 року Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 вказав, що оформленням його паспортного документу займався дядько. Станом на час проведення співбесіди позивачу було невідомо щодо можливості застосування до нього торту, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження, стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час співбесіди, 13.11.2018 року, позивач повідомив, що самостійно оформлював паспорт, а не дядько та що до України він прибув разом зі своєю ІД-карткою, що суперечить відомостям повідомленим 08.11.2018 року.

Позивач пояснив це тим, що викинута була студентська ІД-карта та оформленням паспорту займався він особисто, оскільки необхідна була його присутність. Наголосив, що він не так говорив, як вказано у протоколі 08.11.2018 року.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач навчався лише в школі та не отримував вищої освіти, не вступав до університету, що підтверджується відомостями, що наведені в матеріалах особової справи, у звязку із чим суд вважає надану позивачем інформацію стосовно втрати ІД-карти суперечливою.

Також, під час співбесіди 13.11.2018 року позивач повідомив, що під час мітингів він з іншими особами вчиняли безлад, що суперечить інформації з приводу мирних мітингів, наданій 08.11.2018 року. Проте, на думку позивача повідомлена ним інформація майже однакова, можливо, під час попередньої співбесіди - він забув, чим займався.

13.11.2018 року Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 зазначив, що погроз від нинішнього президента або його людей він не отримував.

Суд встановив, що з огляду на матеріали справи, позивач 20.08.2018 року звертався до дипломатичного представництва ОСОБА_3 для продовження терміну дії паспортного документа до 20.08.2020 року, що свідчить про бажання заявника користуватися захистом країни походження.

13.11.2018 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що заява громадянина ОСОБА_3 на установчі дані Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

13.11.2018 року відповідачем прийнято наказ № 217 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що позивач потрапив до України 30.06.2012 року, проте із заявою про надання йому міжнародного захисту до ГУ ДМС України в Одеській області звернувся лише 29.10.2018 року, тобто через шість років та чотири місяці.

На думку суду, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вказаний висновок суду відповідає висновку, що наведений Верховним Судом у постанові від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17.

З огляду на встановлені вище судом обставини, історія переслідування позивача, що повідомлена ним під час анкетування 05.11.2018 року та співбесід 08.11.2018 року та 13.11.2018 року, є суперечливою, містить суттєві розбіжності, що, на думку суду, свідчить про її неправдивість.

Суд, також, враховує спробу позивача після приїзду до України виїхати до Словаччини, щоб жити там легально та грати у футбол, та пояснення з приводу того, що він не обирав до якої країни виїжджати, оскільки не було можливості обирати, виїхав до України, оскільки була можливість потрапити саме в Україну, проте, якби потрібно було їхати до іншої країни, то поїхав би до іншої. Позивач, також, повідомив, що йому невідомо про ризики, які можуть трапитися з ним у випадку повернення на Батьківщину, проте, там вже немає його дядька та взагалі там у нього нічого немає. Під час співбесіди 08.11.2018 року, Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 вказав, що його виїзд з країни походження до України обумовлений необхідністю подальшої легалізації та постійного проживання на території України.

Інформація по країні походження Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2, що досліджена відповідачем та є додатком до висновку перевірки, свідчить про позитивні тенденції становлення в ОСОБА_3 безпеки, стабільності, політичного діалогу, дотримання прав людини.

На думку суду, вказані відомості свідчать про відсутність у позивача умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та про звернення за міжнародним захистом лише з метою легалізації в Україні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов не належить до задоволення, оскільки у Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 173-183, 192-228, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 217 від 13.11.2018 року, зобовязання вчинити дії.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до Пятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач Аулу ОСОБА_1 Марсьяль ОСОБА_2 (65023, м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 7).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби, адреса знаходження: (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 28.03.2019 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.