Справа № 826/8388/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 березня 2019 року № 826/8388/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу №243-о від 14 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України з вимогами щодо визнання протиправним та скасування наказу від 14 лютого 2018 року № 243-о «Про переведення ОСОБА_2.».

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним наказом ОСОБА_2 переведений без конкурсу з посади начальника Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (посада 6 групи оплати праці) на посаду першого заступника начальника Одеської митниці ДФС (посада 5 групи оплати праці), чим на думку позивача, грубо порушено вимоги Закону України «Про державну службу», а також його конституційні права на доступ до державної служби, оскільки стаття 41 зазначеного Закону дозволяє переведення без обов'язкового проведення конкурсу лише з однієї рівнозначної посади на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду. При цьому позивача, як особу, що володіє необхідним рівнем професійної підготовки та професійної компетентності, значним досвідом управлінської діяльності на керівних посадах в митних органах, учасника бойових дій, позбавлено права брати участь в управлінні державними справами шляхом незаконного переведення на вакантну посаду заступника начальника Одеської митниці іншої особи без проведення конкурсу.

Ухвалою суду від 17 липня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення йому ухвали.

Від відповідача 24 липня 2018 року до суду надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та 27 липня 2018 року надійшла заява про залучення до участі у справі як третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2

Ухвалою суду від 30 липня 2018 року заяву представника ДФС України щодо заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін залишено без задоволення, іншою ухвалою від 30 липня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2

Окрім того, 01 серпня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, й якому зазначається, що позивач помилково вважає, що переведення ОСОБА_2 відбулося з нижчої на вищу посаду, оскільки відповідно до Переліку посад керівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади належать до 4 групи оплати праці, а заступників керівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади до 5 групи оплати праці. Отже, посада першого заступника начальника Одеської митниці ДФС належить до нижчої групи оплати праці, ніж посада начальника ДПІ у Суворовському районі ГУ ДФС у Одеській області. У задоволенні позову відповідач просив відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, з 13 липня 2015 року по 13 жовтня 2016 року позивач був призваний на військову службу з посади першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС.

В період перебування позивача на службі, посаду, яку він обіймав, було ліквідовано шляхом виведення із структури та штатного розпису Київської міської митниці ДФС, у зв'язку з чим прийнято ряд наказів, оскаржених позивачем в судовому порядку, та скасованих за результатами розгляду справ.

Зокрема, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у справі № 826/6683/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, визнано незаконним та скасовано наказ від 10 травня 2017 року № 1059-о «Про звільнення ОСОБА_1.», поновлено його на посаді першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС з 10 травня 2017 року, стягнуто на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2017 року по день фактичного поновлення на посаді.

28 грудня 2017 року позивача було поновлено на посаді з 10 травня 2017 року на підставі відповідного наказу №3118-о «Про виконання рішення суду», та згідно наказу Київської міської митниці ДФС від 22 січня 2018 року № 25-ос позивач приступив до роботи з 22 січня 2018 року.

Надалі, у зв'язку з тим, що посада першого заступника начальника митниці у штатному розписі Київської міської митниці ДФС була ліквідована, позивачу надано повідомлення про зміну істотних умов державної служби та можливе наступне вивільнення із займаної посади відповідно до положень статей 43, 87 Закону України «Про державну службу» та частини третьої статті 492 КЗпП України.

У повідомленні позивачу запропоновано для подальшого проходження служби наявні вакантні посади у Київській міській митниці ДФС та відповідно до листа ДФС від 28 грудня 2017 року № 3336342/7/99-99-04-03-02-17 рівнозначні посади у системі органів ДФС, зокрема, першого заступника начальника Луганської митниці ДФС, першого заступника начальника Тернопільської митниці ДФС, та заступника начальника Кіровоградської митниці ДФС.

Як вбачається з Акту від 22 січня 2018 року ОСОБА_1 від ознайомлення та підписання повідомлення про зміну істотних умов державної служби відмовився, про причини такої відмови не повідомив.

Листами від 22 та 24 січня 2018 року ОСОБА_1 повторно повідомлено про зміну істотних умов праці та запропоновано для зайняття зазначені вище посади, а також посаду першого заступника начальника Одеської митниці ДФС, окрім того, повідомлено про необхідність подати до митниці заяви про переведення на будь-яку із запропонованих посад або повідомити про відмову від переведення.

23 лютого 2018 року позивач через канцелярію ДФС України через уповноваженого представника подав заяву про погодження на переведення на рівноцінну вакантну посаду першого заступника начальника Одеської митниці ДФС.

Проте, оскаржуваним наказом від 14 лютого 2018 року на посаду заступника начальника Одеської митниці ДФС переведено ОСОБА_2, з чим не згоден позивач, вважаючи, що без проведення конкурсу на вищу посаду було переведено особу, яка не могла бути переведена на таку посаду, оскільки до переведення обіймала нижчу посаду, чим порушено право позивача брати участь в управлінні державними справами, що складає предмет даного позову.

Розглядаючи спірні правовідносини, судом з'ясовано, що оскаржуваним наказом ДФС від 14 лютого 2018 року № 243-о ОСОБА_2, начальника ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області переведено з 14 лютого 2018 року на посаду першого заступника начальника Одеської митниці.

Оскаржуваний наказ видано на підставі внесеного листом Одеської митниці ДФС подання від 08 лютого 2018 року № 253/15-70-04 про переведення ОСОБА_2 на посаду першого заступника начальника Одеської митниці ДФС, а також заяви ОСОБА_2 від 08 лютого 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ) державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетенції може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому державному населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

За змістом пункту 6 частини першої статті 2 Закону № 889-VІІІ рівнозначна посада- це посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Групи оплати праці від 1 до 9 визначено статтею 51 Закону № 889-VІІІ. Перелік посад, які належать до відповідних груп оплати праці, а також при рівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 14 «Питання оплати праці працівників державних органів» затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних груп оплати праці.

Згідно з Переліком посади керівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади належать до 4 групи оплати праці, а заступників керівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади - до 5 групи оплати праці.

Із змісту довідки від 15 серпня 2018 року №161/18Д, виданої відповідачем ОСОБА_2 (а.с.91), посада першого заступника начальника митниці відноситься до 5 групи оплати праці, категорія «Б» посад державних службовців.

Отже, з урахуванням юрисдикції державних органів в 2018 році, посада першого заступника начальника Одеської митниці ДФС належить до нижчої групи оплати праці, ніж посада начальника ДПІ у Суворовському районі ГУ ДФС в Одеській області.

Переведення державного службовця з вищої посади на нижчу, як вже зазначав суд раніше, не вимагає проведення конкурсу. Зазначені висновки вбачаються також з роз'яснення та листа Національного агентства України з питань державної служби від 22 липня 2016 року № 13-р/з та від 01 березня 2018 року № 1653/13/18 (а.с. 82-85).

Таким чином, твердження позивача про те, що ОСОБА_2 оскаржуваним наказом протиправно переведено з посади нижчої групи оплати праці на посаду вищої групи оплати праці, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наведеними вище доказами.

Окрім того, пропозиції позивачу щодо наявності для переведення рівнозначних та інших посад надавалися 22 та 24 січня 2018 року, при цьому заява позивача про надання згоди на переведення його на посаду першого заступника начальника Одеської митниці ДФС надійшла до відповідача 28 лютого 2018 року, тобто вже після призначення на цю ж посаду ОСОБА_2 (14 лютого 2018 року), який подав аналогічну заяву раніше позивача - 08 лютого 2018 року.

Отже, на час звернення позивача із заявою від 23 лютого 2018 року про згоду на переведення посада першого заступника начальника Одеської митниці ДФС вже не рахувалася вакантною та була зайнята.

Судом встановлено також, що з метою дотримання права позивача на працевлаштування 10 квітня 2018 року відповідачем додатково до запропонованих раніше ОСОБА_1 посад державної служби запропоновано й інші посади, крім тих, на які розпочата процедура працевлаштування за результатами конкурсу або у порядку переведення у зв'язку із здійсненням реорганізаційних заходів. Проте, у відповідь позивач будь-яких заяв не направляв.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що видаючи оскаржуваний наказ від 14 лютого 2018 року № 243-о «Про переведення ОСОБА_2.» відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Обставин порушення прав позивача на участь у державному управлінні судом протягом розгляду справи не встановлено.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даній справі відповідачем доведено правомірність оскаржуваного оскаржуваного наказу від 14 лютого 2018 року № 243-о, а твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Крім іншого суд вважає, що у межах вирішення даної справи повною мірою забезпечено право позивача на розгляд його адміністративного позову з дотриманням принципу рівності, справедливості та безсторонності, з урахуванням приписів частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, з висновками щодо застосування цих положень, викладених у рішеннях ЄСПЛ «Бочан проти України» (№2), заява № 22251/08, рішення від 15 лютого 2015 року, «Волошин проти України», заява № 15853/08, рішення від 10 жовтня 2013 року, «Чуйкіна проти України», заява № 28924/04, рішення від 13 січня 2011 року.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких судові витрати підлягають відшкодуванню при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень. У даній справі позивач ОСОБА_1, який не є суб'єктом владних повноважень, сплатив 704,80 грн. судового збору при подачі адміністративного позову до суду, що підтверджується квитанцією №28459 від 31 травня 2018 року. Проте, за обставин відмови позивачу у задоволенні позову, сума судового збору відшкодуванню не підлягає.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування наказу №243-о від 14 лютого 2018 року - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, адреса: 02034, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Відповідач: Державна фіскальна служба України, адреса: 04053, м. Київ, площа Львівська, 8, , тел. +59, +34.

Суддя В.І. Келеберда