Справа № 826/14275/16
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року

Київ

справа №826/14275/16

адміністративне провадження №К/9901/35490/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України»

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2016 (суддя - Вовк П.В.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2017 (головуючий суддя - Кучма А.Ю., судді - Аліменко В.О., Безименна Н.В.)

у справі № 826/14275/16

за позовом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірада Плюс» та підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України»

про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірада Плюс» та підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» про визнання недійсним правочину № 4 від 29.08.2013, укладеного між відповідачами.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 14.11.2016 позов ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві залишив без розгляду.

01.12.2016 на адресу суду надійшла заява підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі, оскільки судом не було вирішено питання про судові витрати, понесені підприємством «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 13.12.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2017, відмовив у задоволенні заяви підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» про ухвалення додаткового судового рішення.

Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, підприємство «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового судового рішення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.12.2017 відкрито касаційне провадження.

Позивач не скористався своїм правом подати заперечення/відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

07.03.2018 справу в порядку, передбаченому підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017; далі - КАС України) передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 345 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до статті 87 КАС України (в редакції, чинній на час постановлення ухвал судами попередніх інстанцій) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Згідно зі статтею 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За правилами частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини п'ятої вказаної статті у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у своїй заяві про ухвалення додаткового судового рішення просило компенсувати директору підприємства судові витрати, пов'язані із прибуттям до суду, у загальному розмірі 999,14 грн., у тому числі 310,14 грн. - витрати на проїзд, 551,20 грн. - добові, 137,80 грн. - компенсація за відрив від звичайних занять.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації відповідачу понесених судових витрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27 квітня 2006 року передбачено, що компенсація за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

При цьому відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов'язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду. Водночас сторона, яка заявляє до відшкодування ці витрати, зобов'язана довести належними та допустимими доказами обґрунтованість цих витрат, зокрема їх розмір.

Також необхідно враховувати, що явка до суду є поважною причиною відсутності на роботі і заробітна плата на цей час за працівником зберігається. Ці витрати лягають на роботодавця і йому не відшкодовуються. Тому, якщо сторона є найманим працівником, компенсацію втраченого заробітку вона вимагати не може, оскільки заробіток не втрачено.

Право на одержання компенсації за втрачений заробіток мають самозайняті особи (письменники, артисти, художники, лектори, лікарі, адвокати, приватні нотаріуси, аудитори, оцінщики, архітектори, тощо) та підприємці, які забезпечують себе роботою, а отже, і заробітком самостійно.

Водночас, заробіток може бути втрачено, якщо він був. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку. Тому для компенсації втраченого заробітку суду слід надати докази, які підтверджують середньомісячний заробіток сторони.

Якщо сторона, на користь якої постановлено рішення не працює і не має самостійного доходу, вона має право одержати компенсацію за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Однак, в даному випадку представник Підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» займає посаду директора цього підприємства, він є зайнятою особою, а тому не має права одержати компенсацію за відрив від звичайних занять.

Разом із тим, оскільки така особа є найманим працівником, так як займає відповідну посаду на підприємстві, а не самозайнятою особою, з урахуванням наведених вище положень відсутні підстави для відшкодування їй і компенсації за втрачений заробіток.

Щодо питання компенсації добових та витрат, пов'язаних з переїздом до м. Києва, суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з відомостями наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» є м. Київ, вул. Сім'ї Сосніних, 3, оф. 534, а не м. Вінниця. Відповідно і виклик відповідача для участі у судовому засіданні 20.10.2016 здійснювався судом першої інстанції за вказаною адресою.

Крім того, до матеріалів справи долучені представником ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві копії рішень Господарського суду міста Києва у справі № 910/14529/16, які свідчать про те, що 20.10.2016 представник підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» Пасічник І.Ю. особисто брав участь у розгляді такої справи господарським судом.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку, що відповідачем у силу вимог статті 70 КАС України не надано належних та допустимих доказів здійснення судових витрат у зв'язку з необхідністю прибуття директора підприємства з м. Вінниця саме на засідання, призначене в межах розгляду справи №826/14275/16 20.10.2016.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 345, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу підприємства «Благодар» Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організацій інвалідів України» залишити без задоволення, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова