Справа № 1.380.2019.000677
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.000677
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 товариство «Укрсоцбанк» про визнання протиправними дій та скасування постанов ,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 товариство «Укрсоцбанк» про визнання протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 по примусовому виконанню виконавчого напису №5061, виданого 19.09.2018 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 70 382, 07 грн; скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №57329405: від 02.10.2018 про арешт майна боржника; від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди; від 22.10.2018 про арешт коштів боржника та від 15.11.2018 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. Відповідач, винісши 02.10.2018 року постанову про відкриття виконавчого провадження №57329405, в той же день, не пересвідчившись, що позивач проживає за адресою, що вказана у виконавчому документів, не вчинивши інших дій, які б дозволили проінформувати ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та надати йому можливість добровільно виконати виконавчий документ, виносить постанову про стягнення з позивача винагороди приватного виконавця у розмір 7038,21 грн. Вказує, що тим самим відповідач порушив права позивача, надані йому ст. 19 Законом України «Про виконавче провадження» як боржнику. Відповідачем було порушено вимоги ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки позивачем, боржником за виконавчим провадженням, не було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження, так як така була надіслана не за адресою його реєстрації, відповідачем не вчинено жодних дій по розшуку ОСОБА_1, так як він за адресою вказаною у виконавчому документі не проживає з 13.03.2015 року. Стверджує, що позивачу не надано строк на добровільне виконання виконавчого документа, натомість винесено постанову про стягнення винагороди виконавця, а також незаконно накладено арешт на усе належне йому майно на усі рахунки в банківських установах та стягнуто кошти з цих рахунків. Просив позов задовольнити.

Позивач у судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності в письмовому провадженні, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Позиція відповідача викладена у письмовому відзиві на позов та обґрунтовується тим, що постанову про відкриття виконавчого провадження скеровано боржнику на адресу, вказану у виконавчому документі, а саме: м.Львів, вул.Басейна, 13/6. Стверджує, що твердження позивача про те, що перед початком примусового виконання виконавчого документу приватний виконавець ОСОБА_2 мав вчинити дії по розшуку боржника, для надання йому можливості добровільного виконання виконавчого документа є необгрунтованими та безпідставними, оскільки, згідно з Законом України Про виконавче провадження поняття добровільного виконання виконавчого документу має місце тільки до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Вважає, що дії приватного виконавця щодо примусового виконання виконавчого провадження ВП№57329405 з примусового виконання виконавчого напису №5061, виданого 19.09.2018 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4, були вчинені відповідно до чинного законодавства, в межах повноважень приватного виконавця, при цьому права позивача не було порушено. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, подав клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 товариство «Укрсоцбанк» на стороні відповідача у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, письмових пояснень щодо позову до суду не надав.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 21.03.2019 судом з власної ініціативи залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 товариство «Укрсоцбанк», оскільки рішення у справі може вплинути на права та законні інтереси цього банку.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 перебувало виконавче ВП №57329405 з примусового виконання виконавчого напису №5061 виданого 19.09.2018 р. приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованості в розмірі 70 382,07 гривень.

Заява стягувача Aкціонерного товариства «Укрсоцбанк» про примусове виконання виконавчого напису приватного виконавця КМНО ОСОБА_4 від 19.09.2018 №5061 надійшла до відповідача 01.10.2018.

02.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57329405, яку як вказав відповідач у відзиві скеровано сторонам виконавчого провадження до відома і виконання.

У матеріалах справи є наявний супровідний лист, яким направлено вказану постанову сторонам виконавчого провадження.

В судовому засіданні судом встановлено та не заперечується приватним виконавцем ОСОБА_2, що постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №57329405 від 02.10.2018 позивачу не була направлена.

02.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

02.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника.

22.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про арешт коштів боржника.

15.11.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Не погоджуючись із вказаними діями та постановами позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України Про виконавче провадження № 1404 (далі Закон № 1404) та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403 (далі Закон № 1403).

Статтею 1 Закону №1404 встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Відповідно до 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною 1 ст. 18 Закону № 1404 передбачено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 5 Закону № 1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених ст. З цього Закону, крім рішень, визначених у ч. 2 ст. 5 Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону №1404 встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 по примусовому виконанню виконавчого напису №5061, виданого 19.09.2018 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 70 382, 07 грн суд зазначає наступне.

У судовому засіданні позивач уточнив, що оскаржує дії приватного виконавця щодо не надіслання на адресу позивача за місцем його реєстрації спірних постанов.

Відповідно до вимог ст. 28 Закону №1404 копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються курєром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини девятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

В матеріалах справи наявний супровідний лист приватного виконавця ОСОБА_2 щодо скерування сторонам виконавчого провадження, в тому числі ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1. В той час у судовому засіданні судом було встановлено, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи і не спростовується сторонами, що постанова приватного виконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження ВП №57329405 від 02.10.2018 позивачу за місцем його реєстрації рекомендованим поштовим відправленням не була направлена.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 в частині не направлення позивачу постанови приватного виконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження ВП №57329405 від 02.10.2018 є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Що стосується направлення постанов приватного виконавця ОСОБА_2 від 02.10.2018 про арешт майна боржника, від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди, від 22.10.2018 про арешт коштів боржника та від 15.11.2018 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні ВП №57329405 суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 28 Закону №1404 копії вказаних постанов доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються курєром.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи і не спростовується сторонами, що постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 02.10.2018 про арешт майна боржника, від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди, від 22.10.2018 про арешт коштів боржника та від 15.11.2018 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_5 не були направлені у звязку з чим суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій в частині ненадіслання цих постанов позивачу за місцем його реєстрації є обгрунтованою та підлягає до задоволення.

Що стосується позовних вимог про скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №57329405: від 02.10.2018 про арешт майна боржника; від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди; від 22.10.2018 про арешт коштів боржника та від 15.11.2018 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника суд зазначає наступне.

Щодо постанови приватного виконавця від 02.10.2018 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису приватного виконавця КМНО ОСОБА_4 суд зазначає, що вона не є предметом оскарження.

02.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57329405, якою передбачено стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь Aкціонерного товариства «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 70382,07 грн.

Також згідно з вказаною постановою постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 7038,21 грн.

Голослівним та необґрунтованим є твердження позивача про те, що виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення, та у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Суд зазначає, що вказане твердження позивача не будується на Законі.

Суд не бере до уваги посилання позивача на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 р. у справі №916/1605/15-г, оскільки у даній справі спірні правовідносини регулюються Законом України Про виконавче провадження №1404, а у справі №916/1605/15-г спірні правовідносини регулюються Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Що стосується позовної вимоги про скасування постанови приватного виконавця від 02.10.2018 про арешт майна боржника суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України Про виконавче провадження постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Судом встановлено, що 02.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника, в той день, коли було відкрито виконавче провадження.

Суд також наголошує, що позивач і не ставить позовну вимогу про визнання цієї постанови протиправною.

Отже, суд дійшов висновку, що постанова приватного виконавця від 02.10.2018 про арешт майна боржника прийнята правомірно та не підлягає скасуванню.

Щодо оскарження постанови приватного виконавця від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 31 Закону №1403-VІІІ, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, оскільки приватним виконавцем виконується виконавчий напис щодо стягнення з позивача грошових коштів, то основна винагорода приватного виконавця у вказаному виконавчому провадженні встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, як це відображено у положеннях частин 1, 2 статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Згідно з частиною 7 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Постанова про стягнення з боржника основної винагороди прийнята приватним виконавцем 02.10.2018 на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Отже, суд дійшов висновку, що постанова приватного виконавця від 02.10.2018 про стягнення з боржника основної винагороди прийнята правомірно та не підлягає скасуванню. Суд також наголошує, що позивач і не ставить позовну вимогу про визнання її протиправною.

Частиною 10 статті 56 Закону №1404 встановлено, що у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до вимог частини 10 статті 56 Закону №1404 22.10.2018 приватним виконавцем прийнято постанову про арешт коштів боржника.

Згідно з частиною 1 статті 68 Закону №1404 стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Враховуючи інформацію, надану ДФС України та відповідно до вимог ст.ст.68,69,70 Закону №1404 відповідачем 15.11.2018 прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Обгрунтування позивачем підстав протиправності всіх вищевказаних постанов зводиться лише до тієї обставини, що відповідачем не вжито заходів щодо розшуку боржника та не надіслано спірні постанови за адресою реєстрації ОСОБА_1

Щодо розшуку боржника суд зазначає, що в матеріалах справи є запит приватного виконавця ОСОБА_2, адресованого відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України у Львівській області щодо місця проживання (реєстрації) ОСОБА_1 та відповідь цього відділу, з якої вбачається, що позивач зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд зазначає, що ненадіслання спірних постанов на адресу боржника не свідчить про їх протиправність.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З урахуванням цього Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на викладене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб'єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді не надало пояснень, яким чином оскаржувані рішення приватного виконавця впливають на його права, свободи чи законні інтереси. Відсутні такі обґрунтування й у позові.

Єдине твердження у позовній заяві про те, що відповідач не маючи наміру надати можливість позивачу добровільно виконати виконавчий документ виніс ряд незаконних постанов, які зумовили обмеження ОСОБА_1, як власника у розпорядженні його майном та якими було стягнуто з нього грошові кошти є голослівним та необґрунтованим, оскільки позивач знаючи про наявність його боргу перед ОСОБА_3 товариством "Укрсоцбанк" в розмірі 70 382,07 гривень міг у будь-який час погасити цю заборгованість не чекаючи на дії чи постанови приватного виконавця чи іншого органу виконавчої служби.

Суд наголошує, що жодних перешкод щодо добровільного виконання виконавчого документа з сторони приватного виконавця не чинилося.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що дії приватного виконавця ОСОБА_2 щодо не надіслання спірних постанов позивачу слід визнати протиправними, а оскаржувані постанови державного виконавця прийняті відповідно до Закону України Про виконавче провадження, а позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 268, 269, 271, 272, 287, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 по примусовому виконанню виконавчого напису №5061, виданого 19.09.2018 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 70 382, 07 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_2 (79015, Львів, вул. Городоцька, 118) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп на користь ОСОБА_1 (79000, м. Львів, вул. Керченська, 11/11ю, РНОКПП НОМЕР_1).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.М. Брильовський