Справа № 540/282/19
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/282/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову відповідача в призначені та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги за вислугу років відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення;

- зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги за вислугу років відповідно до п. 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Ухвалою суду від 14.02.2019 року відкрито спрощене провадження в справі та призначено розгляд справи на 12.03.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона звернулася до відповідача з заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій. Відповідачем відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій. У вказаному листі зазначено, що за записами трудової книжки з 13.09.1985 року позивач працює на посаді старшого інженера, старшого інженера-програміста ІВЦ, завідуючою відділення у Херсонському машинобудівному технікумі (Херсонський політехнічний коледж Одеського національного політехнічного університету, який визнано акредитованим за другим рівнем), і зазначені посади не входять до Переліку № 909, а тому не має підстав для зарахування до вислуги років роботи на посаді викладача у коледжі. Позивач зазначає, що вона має необхідний стаж роботи, оскільки з 13.09.1985 р. вона працює в Херсонському політехнічному коледжі Одеського національного політехнічного університету, який визнано акредитованим за другим рівнем на різних посадах, а з 02.09.1986 року по 10.09.2018 р., у тому числі, за сумісництвом, виконувала роботу з педагогічної діяльності за посадою викладача, і її педагогічний стаж становить 31 рік 5 місяців 22 днів, тому відповідно до чинного законодавства має право на одноразову грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідач 06.03.2019 року подав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач перебуває на обліку в Херсонському відділі головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з 11.09.2018 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також, вказав, що за записами трудової книжки з 13.09.1985 року позивач працює на посаді старшого інженера, старшого інженера-програміста ІВЦ, завідуючою відділення у Херсонському машинобудівному технікумі (Херсонський політехнічний коледж Одеського національного політехнічного університету, який визнано акредитованим за другим рівнем), і зазначені посади не входять до Переліку № 909, а тому не має підстав для зарахування до вислуги років роботи на посаді викладача у коледжі, так як робота на посадах, передбачених Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 дає право на призначення пенсії за вислугу років виключно у випадку якщо в трудовій книжці проведено записи, стосовно того, що особа працює на посадах і закладах передбачених цим переліком. Тобто відповідач вказує, що до стажу що дає право на призначення пенсії за вислугу років робота за сумісництвом не зараховується.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні, в задоволенні позову просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини: 20.12.2018 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області з проханням надати грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

В подальшому позивач отримала лист Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 16.01.2019 р. №816/Я-99-1, яким відповідач повідомив заявника про відмову у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Відповідач мотивував свою відмову тим, що відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та "Порядку обчислення трудового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, за її виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1191 від 23.11.2011 р., для отримання грошової допомоги необхідно мати (для чоловіків 35 років, а для жінок 30 років страхового стажу) на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років. Також зазначив, що позивач працює на посаді старшого інженера, старшого інженера-програміста ІВЦ, завідуючою відділення у Херсонському машинобудівному технікумі (Херсонський політехнічний коледж Одеського національного політехнічного університету, який визнано акредитованим за другим рівнем), і зазначені посади не входять до Переліку № 909, а тому не має підстав для зарахування до вислуги років роботи на посаді викладача у коледжі, так як робота на посадах, передбачених Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 дає право на призначення пенсії за вислугу років виключно у випадку якщо в трудовій книжці проведено записи, стосовно того, що особа працює на посадах і закладах передбачених цим переліком. Тобто відповідач вказує, що до стажу що дає право на призначення пенсії за вислугу років робота за сумісництвом не зараховується.

Відповідно до довідки 01-8 №63 від 31.01.2019 року з 13.09.1985 р. ОСОБА_1 працювала в Херсонському політехнічному коледжі Одеського національного політехнічного університету, який визнано акредитованим за другим рівнем на різних посадах, а з 02.09.1986 року по 10.09.2018 р., у тому числі, за сумісництвом, виконувала роботу з педагогічної діяльності за посадою викладача, і її педагогічний стаж становить 31 рік 5 місяців 22 днів.

Не погодившись з відмовою відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, позивач звернулась з позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного: у відповідності до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальними законами, які визначають принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058- IV та Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII.

У відповідності до ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - це період, протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі, не менший, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідно до п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення страхового стажу до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 (далі - Порядок №1191), до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Згідно п. 5 Порядку №1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року, призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Також, відповідно до п. 6 Порядку №1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" станом на день її призначення.

Згідно п. 7 Порядку №1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Переліком затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 визначено, що вищі навчальні заклади I - II рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади, передбачено перелік посад робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, до яких зокрема відносяться: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Пунктом 2 примітки до Постанови Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 (з наступними змінами), викладачі всіх спеціальностей віднесені до педагогічних працівників.

Також, суд, зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 не містить жодних положень, з яких вбачалось, що зарахування роботи на посаді викладача (який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах) ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом.

Водночас, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у п. 14 та 15 постанови від 27.02.2018року по справі №К/9901/241/17 вказано, що: "...зарахування роботи на посаді вчителя до педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати), отже період роботи (...) за сумісництвом зараховується до педагогічного стажу (...) робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»."

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З довідок, що містяться у матеріалах справи вбачається, що позивач працювала за сумісництвом на посаді викладача впродовж навчальних років з 02.09.1986 року по 10.09.2018 року, з педагогічним навантаженням в різні роки від 320 до 554 годин на навчальний рік, тобто педагогічне навантаження за кожен навчальний рік складало більше, ніж 180 годин.

Законами України "Про професійно-технічну освіту" (ст. 28), "Про вищу освіту" (ст. 56) визначено необхідний обсяг робочого часу для педагогічних працівників.

Відмовляючи у зарахуванні періодів роботи до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідач не врахував обставин стосовно того, чи дотримано позивачем під час виконання робіт по сумісництву мінімального обсягу виконуваної роботи (робочого часу) для педагогічних працівників.

Суд вважає, що за умови виконання посадових обов'язків на посадах, передбачених вищевказаним Порядком, впродовж встановленого законом обсягу робочого часу незалежно від того, як виконувались такі посадові обов'язки на умовах основної роботи чи за сумісництвом позивач має право на зарахування такого періоду роботи до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Принцип правової визначеності є різновидом загальних принципів права. Він знаходить своє відображення у джерелах права ЄС і застосовується у практиці Європейського суду.

Так, у справі «Гешмен і Герруп" проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 р.) Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (п. 31).

У Рішенні від 29 червня 2010 р. № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права: «Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у 10 якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки» (абзац третій підпункту 3.1 п. 3 мотивувальної частини).

З огляду на вказані положення законодавства та обставини справи, суд приходить до висновку, що відмовляючи у зарахуванні названого періоду роботи (з підстав того, що робота виконувалась позивачем не за основним місцем роботи, а за сумісництвом), відповідач порушив принцип правової визначеності, оскільки національне законодавство не містить чітких положень які забороняють зараховувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років періоду роботи за сумісництвом за умови виконання посадових обов'язків впродовж встановленого законом часу роботи.

Окрім того, суд вважає, що відмовляючи у зарахуванні періоду роботи до названого стажу з підстав не зарахування періодів роботи за сумісництвом, відповідач допустив дискримінацію позивача за характером виконання такої роботи (ст. 14) в поєднанні з ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 24, 46 Конституції України «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками...». «Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення ... у старості. ...».

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою».

У справі «Пічкур проти України» Євроейський суд вказав, що: Чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, вважається таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства." При цьому суд вказав, що: "48.Практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). 49. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення

У цій справі така дискримінація позивача не має об'єктивного та розумного обґрунтування, не переслідує легітимну ціль та немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

За наведених обставин, суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у зарахуванні періоду роботи для призначення пенсії за вислугу років діяв не добросовісно та не обґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу, а як наслідок допустив не належний розгляд поданої ним заяви і документів та відповідно прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу у зарахуванні певних (невідомих) періодів роботи до стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Вказана позиція повністю кореспондується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.02.2018 року у справі № 470/402/17, яка враховується відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі та застосуванні норм права до даних правовідносин.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, правомірності свого рішення про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" належним чином не довів.

Стосовно позиції суду направленої на зобов'язання відповідача вчинити певну дію, то вона в повній мірі узгоджується як з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді так і з численними рішеннями Європейського суду з прав людини, якими останній вимагає винесення таких рішень, які б остаточно ставили б крапку в захисті прав та інтересів заявників.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, зараховувати період до роботи до страхового стажу або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, а суд вправі зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

Правова позиція стосовно права суду зобов'язати відповідача вчинити певні дії викладена в постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року в справі №816/591/15-а.

У разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

До того ж сама Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покладає на національний суд відповідальність за здійснення правосуддя.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Конвенційний принцип "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Позивач належним доказами підтвердив правомірність своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) в призначенні та виплаті ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) грошової допомоги за вислугу років відповідно до п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення - незаконною.

Зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) грошову допомогу за вислугу років відповідно до п. 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, місцезнаходження: 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 112010200