Справа № 214/6758/17(2а/214/58/18)
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

12 березня 2019 року справа 214/6758/17

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:

головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Ясенова Т.І., Головко О.В.,

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Саксаганського районного суду міста ОСОБА_1 від 30.07.2018 (суддя Попов В.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобовязання поновити виплату пенсії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 21.11.2017 звернулась до Саксаганського районного суду міста ОСОБА_1 з позовом до Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України, в якому вказує що отримувала пенсію до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. Представник позивачки 13.04.2017 звернувся з заявою про поновлення виплати пенсії, в задоволенні якої відмовлено. Про порушення свого права, зокрема про рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009, дізналась, отримавши відповідь управління Пенсійного фонду С15-17 від 19.04.2017 про відмову в поновленні виплати пенсії. До неї має бути застосована стаття 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо виплати пенсії за весь час з моменту припинення.

Позивачка просить зобовязати з 07.10.2009 поновити виплату пенсії в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з індексацією і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою Саксаганського районного суду міста ОСОБА_1 від 27.03.2018 первісний відповідач замінений на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Саксаганського районного суду міста ОСОБА_1 від 30.07.2018 позов задоволений.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позову. Посилаються на відсутність пенсійної справи ОСОБА_2 При зверненні за поновленням пенсії не надані документи що позивачка зареєстрована на території Україні. Також пропущений шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 визнані такими, що не відповідають Конституції України, є неконституційними, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зокрема Конституційний Суд України зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечуються частиною 2 статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються в звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини 3 статті 25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Водночас, пунктом 2 частини 1 статті 49, статтею 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», конституційне право на соціальний захист поставлено в залежність від факту укладання Україною міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено договору. Виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія в Україні чи за її межами.

З наведених підстав, положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсій пенсіонерам на час постійного проживання, перебування за кордоном в разі, якщо Україна не уклала міжнародний договір, суперечать Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», в разі якщо акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України, вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обовязковими до виконання.

Таким чином, після рішення Конституційним Судом України, управління Пенсійного фонду зобовязано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Посилання відповідача на відсутність пенсійної справи ОСОБА_2 не може бути підставою для позбавлення конституційного права особи на зароблену пенсію.

Доводи апеляційної скарги про відсутність документів що позивачка зареєстрована на території Україні прямо протирічать висновкам Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009. Водночас, колегія суддів звертає вагу, що до справи надана копія закордонного паспорта громадянки України ОСОБА_2, картки платника податків, пенсійного посвідчення, трудової книжки, посвідчення ветерана праці, - тобто достатньо документів для поновлення виплати пенсії.

В рішенні у справі «Пічкур проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що позбавлення заробленої пенсії в залежності від місця проживання є порушенням статті 14 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки має місце дискримінація, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, через те що порушено право мирно володіти майном.

В свою чергу, задовольняючи позовні вимоги з 07.10.2009, районний суд не врахував, що відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії в зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

В спірних правовідносинах з 07.10.2009 пенсія позивачці не нараховувалась.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 100 КАС України в редакції на час звернення до суду, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були обєктивно непереборними, такими, що не залежали від волевиявлення особи, повязані з перешкодами і труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини повинні бути підтверджені належними доказами.

Доказів поважності причини пропущення шестимісячного строку звернення до суду позивачкою не представлено. Рішення Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 оприлюднено в багатьох друкованих виданнях та на чисельних інтернет-ресурсах.

Доводи позивачки що про порушене право вона дізналась, отримавши рішення управління Пенсійного фонду С15-17 від 19.04.2017 про відмову в поновленні виплати пенсії, колегією суддів не приймаються. Наявність звернення свідчить про обізнаність про порушення права.

Відтак, виплата пенсії має бути поновлена з 21.05.2017.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про передчасність вимоги про визначення розміру пенсії, її індексацію і компенсацію. З цього приводу спору між сторонами не існує. При поновленні виплати пенсії орган Пенсійного фонду має визначити її розмір з урахуванням всіх передбачених законом складових. Спір між сторонами може виникнути тільки в разі незгоди ОСОБА_2 з розміром поновленої пенсії.

Керуючись статтями 241-245, 315, 317, 321, 322, КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Саксаганського районного суду міста ОСОБА_1 від 30.07.2018 та прийняти нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Криворізького центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в поновлені виплати пенсії ОСОБА_2, викладену в листі С15-17 від 19.04.2017.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 21.05.2017.

Позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 20.05.2017 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з 12.03.2019 та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров

судді Т.І. Ясенова

судді О.В. Головко