Справа № 826/18573/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Справа № 826/18573/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_11.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_5

до приватного нотаріуса Київського міського

нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича

треті особи, які не заявляють

самостійні вимоги

на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю

«Естейт Селінг»,

публічне акціонерне товариство

«Комерційний банк «Приватбанк»,

ОСОБА_6,

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи.

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Департамент з питань державної реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селінг», публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича від 26.05.2016 р. № 29770652 щодо державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державному реєстратору не було надано документів, які б підтверджували факт порушення умов кредитного договору на відповідну суму, а тому не встановлення вказаних відомостей під час проведення реєстраційних дій свідчить про необґрунтованість рішення від 26.05.2016 р. № 29770652 щодо державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, буд. 136 приміщення № 4 за ТОВ «Естейт Селінг».

При цьому, вирішуючи питання щодо підсудності даного спору, суд першої інстанції визначився, що виниклі між сторонами у справі спірні правовідносини підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки підставою для звернення ОСОБА_7 з цим позовом стали процедурні порушення, допущені відповідачем при прийнятті оскаржуваного нею реєстраційного рішення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач і третя особа - ПАТ «КБ «Приватбанк» подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та закрити провадження у справі, наполягаючи на тому, що даний спір не є публічно-правовим та не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що спірні правовідносини пов'язані з реалізацією прав іпотекодержателя та правом власності на майно, що є цивільною юрисдикцією.

Крім того, апелянти стверджують про правомірність звернення стягнення на майно та про те, що спірне реєстраційне рішення прийнято нотаріусом на підставі повного пакету всіх необхідних документів.

Апелянт - відповідач також у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції йому не було направлено копії позовної заяви з додатками.

З цих та інших підстав апелянти вважають, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до безпідставного вирішення спору судом адміністративної юрисдикції.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційні скарги, в якому вона просить залишити їх без задоволення, а рішення суду - без змін, стверджуючи, що підставами звернення до суду з даним адміністративним позовом стала наявність в діях відповідача процедурних порушень, які не пов'язані зі спором про право, а вказують на прийняття ним оскаржуваного реєстраційного рішення за відсутності достатніх законодавчо визначених підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.02.2008 р. між ОСОБА_8 та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 70 мікр-ср.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26.02.2008 р. між ПАТ «КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки б/н, відповідно до якого позивачем передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке належало позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 03.03.2004 № 6049-п.

Пунктом 11 вказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки майна становить 1 330 558,85 грн.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість у розмірі 89 235,82 дол. США. у травні 2016 року ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. з метою укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з ТОВ «Естейт Селінг» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. прийнято рішення від 26.05.2016 р. № 29770652 щодо державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «Естейт Селінг», як покупцем, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Позивач, вважаючи зазначене рішення нотаріуса протиправним саме у зв'язку з його прийняттям з порушенням порядку здійснення реєстраційних дій, звернулася до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1952-IV), «Про іпотеку» від 05.06.2003 р. № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 4 частини 1 статті 3 Закону № 1952-IV передбачено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-VI державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

У ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор зоб вязаний встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1952-VI державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до ст. 33, 37 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з п. 53 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

У п. 57 Порядку № 1127 визначено, що для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, крім документів, що передбачені Законом № 1952-IV та пунктом 57 Порядку № 1127, обов'язково подаються: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чіткий і послідовний порядок внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру прав, який, зокрема вимагає ретельної перевірки всіх поданих документів, їх комплектності та достатності для вчинення відповідної реєстраційної дії (прийняття реєстраційного рішення).

При цьому, правовстановлюючим документом для здійснення державної реєстрації права власності шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який, відповідно, має бути наданий державному реєстратору.

Крім того, для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки державному реєстратору також обов'язково має бути надано: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, правовою підставою для здійснення нотаріусом державної реєстрації на права власності за третьою особою на предмет іпотеки є відповідні документи, підтверджуючі факт звернення на таке майно стягнення іпотекодержавтелем в позасудовому порядку у відповідності до вимог, чинного законодавства.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що жодних із зазначених документів відповідачу для вчинення спірної реєстраційної дії надано не було і фактично оскаржуване позивачем рішення щодо реєстрації за ТОВ «Естейт Селінг» права власності на предмет іпотеки (який, у свою чергу, був власністю позивача) було ним прийнято на підставі укладеного між ПАТ «КБ «Приватбанк» і вказаним товариством договору купівлі-продажу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення відповідачем як державним реєстратором вимог ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV та п.п. 53, 57 Порядку № 1127 при прийнятті рішення від 26.05.2016 р. № 29770652 про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 136 приміщення № 4.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» (RYSOVSKYY v. UKRAINE), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянтів про те, що відповідачем правомірно прийнято оскаржуване позивачем рішення про державну реєстрацію права власності, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, з огляду на вищезазначене.

Крім того, апелянт - відповідач у доводах своєї апеляційної скарги наголошує на тому, що державна реєстрація права на предмет іпотеки за ТОВ «Естейт Селінг» ним була вчинена на підставі виключно договору купівлі-продажу нерухомого майна, але такі доводи не спростовують, а навпаки - підтверджують правильність висновків суду першої інстанції у даній справі.

Твердження апелянтів про те, що дана справа не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства та є цивільно-правовим спором, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки підставою звернення позивача до суду з цим позовом, у відповідності до наявної у справі позовної заяви та інших пояснень, стали виявлені нею допущені відповідачем як державним реєстратором процедурні порушення при прийнятті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію.

При вирішенні даного публічно-правового спору адміністративним судом перевірялися виключно питання дотримання відповідачем вимог законодавства в галузі державної реєстрації при прийнятті відповідачем спірного рішення та не вирішувався спір про право, який знаходиться поза межами предмета і підстав даного позову.

Разом з тим, у відповідності до ст. 2 КАС України, перевірка правомірності рішень суб'єктів владних повноважень та захист прав та інтересів осіб, які ними порушені, належить до завдань саме адміністративного судочинства та, виходячи із системного тлумачення норм КАС України та ЦПК України, не може здійснюватися в порядку цивільної юрисдикції, як на тому помилково наполягають обидва апелянти.

При цьому, апеляційним судом приймаються до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 13.06.2018 р. у справі № 820/2675/17, Верховного Суду у постанові від 23.11.2018 р. по справі № 826/7023/16, щодо визначення саме адміністративної юрисдикції спорів у правовідносинах, які є аналогічними тим, що розглядаються в межах даної адміністративної справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегією суддів також враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України», в якому Суд, зокрема зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» («Занд проти Австрії») визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Таким чином, проаналізувавши доводи апелянтів щодо непідсудності даної справи суду адміністративної юрисдикції, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та відхиляє.

Доводи апелянта - відповідача про те, що судом першої інстанції йому не було направлено копії позовної заяви з додатками, апеляційний суд приймає до уваги, але зазначає, що у відповідності до ст. 317 КАС України це не є достатньою правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод…».

Отже, судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: