Справа № 240/1628/19
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
26 березня 2019 року м. Житомир справа № 240/1628/19
категорія 112030100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Бердичівський об`єднаний міський військовий комісаріат про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, у якому встановлено першу групу інвалідності (10.01.2018), внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;
- визнати протиправним та скасувати п.54 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.10.2018 №104, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому 1 групи інвалідності, з 10.01.2018, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності 10.01.2018, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, у якому встановлено першу групу інвалідності (10.01.2018).
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10 січня 2018 року позивачу встановлено інвалідність І групи "А" внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Вказує, що 09.08.2018 звертався до відповідача через Бердичівський об`єднаний міський військовий комісаріат із заявою про виплату позивачу одноразової грошової допомоги, однак, позивачу було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі п.6 ч.2 ст. 16 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей".
На думку позивача, вказана відмова є протиправною, оскільки позивач має право на одержання одноразової грошової допомоги.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 25.02.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.
Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України не надіслав до відділу документального забезпечення суду відзив на адміністративний позов.
Представник третьої особи не скористався правом, передбаченим ст. 165 Кодексу адміністративного судочинства України та у строк, встановлений ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.02.2019, не надіслав пояснення щодо позову.
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262, ч.1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.
Встановлено та не заперечується сторонами, що позивач в період з 15.08.1968 по 15.10.1968 проходив військову строкову службу на території Республіки Чехословаччина та приймав участь в бойових діях, під час яких отримав захворювання, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями: військового квитка НОМЕР_1 (а.с.19-21), довідки Бердичівського об`єднаного міського військового комісаріату від 18.04.2018 №4/52 (а.с.23).
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 01.11.2017 № 2806, встановлено, що отримані позивачем захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 18).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №027622 від 08.02.2018, медико-соціальною експертною комісією № 2 позивачу встановлено першу "А" групу інвалідності, з 10.01.2018, яка настала внаслідок захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії (а.с. 17).
09.08.2018 позивач звернувся із заявою до Бердичівського об`єднаного міського військового комісаріату про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду І групи (а.с. 13).
Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №104 від 26.10.2018 п.54, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, з підстав, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, відповідно до підпункту 6 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, оскільки інвалідність позивачу встановлено понад 3-місячний термін після звільнення з військової служби (а.с. 27).
Вважаючи, що відповідачем порушено конституційне право позивача на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності І групи "А" з 10.01.2018, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржувану відмову на відповідність ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною третьою статті 46 Основного Закону проголошено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно положень статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-ХІІ).
Розділом ІІ Закону №2011-ХІІ, зокрема, встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.
Приписами статті 1 Закону України №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статей 1-2 Закону України №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Нормативними актами, якими врегульовано право на отримання одноразової грошової допомоги на момент встановлення позивачу 2 групи інвалідності, є Закон №2011-XII та Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти
Частиною першою статті 16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII внесено зміни до Закону №2011-XII та п.6 ч.2 ст. 16 Закону №2011-XII викладено в новій редакції, що набула чинності з 01.01.2017.
Відповідно до п.6 ч.2 ст. 16 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв.
Відповідно до п.3 Порядку №975 у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Суд звертає увагу, що до моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі - Закон № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року) право на одноразову грошову допомогу мали всі особи, в разі встановлення їм інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок вказаних причин, незалежно від виду проходження військової служби.
Проте з 01 січня 2017 року, після набрання чинності Закону № 1774-VIII, для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.
Тобто, у разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а саме з 01 січня 2017 року, після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову служби у період з 15.08.1968 по 15.10.1968 в Чехословацькій Соціалістичній Республіці.
10.01.2018 року позивачу встановлено І групу "А" інвалідності в зв`язку з захворюванням пов`язаним з виконанням ним обов`язку військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Таким чином, в контексті спірних правовідносин передумовою отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцем строкової служби є отримання поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту, під час виконання обов`язків військової служби та встановлення військовослужбовцю інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби.
Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що позивачу встановлена І група інвалідності понад три місяці після звільнення зі служби, відповідно, рішення відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності понад 3-місячний термін ОСОБА_1 є обґрунтованим, оскільки позивача звільнено з військової служби 15.10.1968, а інвалідність встановлена понад 49 років після звільнення зі служби.
Аналогічна правова позиція викладена в у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 820/1835/18, від 12.02.19 у справі № 816/1458/18, а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем на виконання ч.2 ст. 77 КАС України спростовано, а позивачем не доведено протиправність відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформленої п.54 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26.10.2018 №104, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням І групи інвалідності 10.01.2018, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, у якому встановлено першу групу інвалідності (10.01.2018) суд зазначає, що вони є похідними від першої позовної вимоги.
Окрім того, в своїй позовній заяві позивач посилається на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові №288/349/17 від 22.03.2018. Однак, позивач не враховує той факт, що в межах справи №288/349/17 позивачу в травні 2013 року (ІІІ групу) було встановлено вперше групу інвалідності (до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975), а в лютому 2016 року (І групу) змінено на іншу, а тому суд не приймає до уваги дані посилання позивача.
Доводи позивача про висновки Верховного суду у справах №296/9364/16 від 20.03.2018 та №741/982/16 від 25.09.2018 суд також вважає безпідставними, оскільки із зазначених судових рішень випливає, що у відповідних справах позивачам група інвалідності первинно встановлювалася до 01.01.2017, крім того, вони стосувалися застосування норм Закону №2011-ХІІ у попередній редакції.
Разом з тим, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250, 255, 258, 261-263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м.Київ 168, 03168. РНОКПП/), третя особа: Бердичівський об`єднаний міський військовий комісаріат (вул. Гетьмана Мазепи, 49, м.Бердичів, Житомирська область,13300. РНОКПП/) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 26 березня 2019 року.

Суддя О.Г. Попова