Справа № 826/320/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2019 року 14:21 № 826/320/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_1,

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Любачевський В.В.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України у місті Києві щодо звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега);

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №309 о/с від 21 серпня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби в місті Києві по вулиці Народного Ополчення, 9;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №552 о/с від 13 грудня 2017 року щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега);

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №242 о/с від 20 березня 2018 року «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції», яким внесено зміни з підстав призначення ОСОБА_1 визначених у наказі №309 о/с від 21 серпня 2017 року та змінено дату звільнення в наказі №552 о/с від 13 грудня 2017 року вже після припинення трудових відносин під час розгляду справи в суді;

- зобов'язати Департамент патрульної поліції поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега);

- стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що наказом №309 о/с від 21 серпня 2017 року його переведено на посаду інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега) без отримання його згоди на таке переведення, оскільки він, позивач, жодного рапорту на переведення не писав.

Також позивач вказує, що він був відсутній на службі у період з 18 червня 2017 року по 29 червня 2017 року оскільки під час відпустки він перебував на лікарняному, отже відповідно до статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» його відпустка продовжена на кількість днів захворювання, а тому відсутній факт безпідставного невиходу на службу у вказаний період.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що переведення позивача у зв'язку з реорганізацією з посади інспектора роти №2 батальйону №4 на посаду інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега) не потребує згоди позивача, оскільки таке переведення відбулось на рівнозначну посаду в рамках одного міста.

Також представник відповідача вказував, що позивачем не було у встановленому чинним законодавством порядку оформлено продовження відпустки, а відтак позивач був відсутній на службі без поважних причин у період з 18 червня 2017 року по 29 червня 2017 року, у зв'язку з чим прийнято накази від 05 грудня 2017 року №1852 та від 13 грудня 2017 року №552.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Кузьменко А.І. та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року закрито підготовчого провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 19 березня 2019 року позивач та його представник наполягали на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Станом на час виникнення спірних правовідносин позивач проходив службу на посаді поліцейського роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 21 серпня 2017 року №309 о/с позивача призначено на посаду поліцейського роти №1 батальйону №4, звільнивши з посади поліцейського роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві (том 1, а.с. 221).

Також, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 10 частини 1 статті 7, пункту 8 частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, з затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берегу) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби.

Судом встановлено, що підставою для прийняття наказу від 05 грудня 2017 року №1851 слугував висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни інспектором роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берегу) Управління патрульної поліції у місті Києві старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1, який з 18 червня 2017 року по 29 червня 2017 року був відсутній на службі, затверджений 12 листопада 2017 року, яким встановлено наступне.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 19 травня 2017 року №2401 позивачу надано частину щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 16 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 21 травня 2017 року по 05 червня 2017 року.

29 червня 2017 року позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції з рапортом про те, що він продовжує перебувати у черговій відпустці оскільки хворів під час відпустки, а саме: з 11 травня по 17 червня 2017 року, тобто ОСОБА_1 звернувся до кадрового органу з приводу продовження відпустки на 12 день після одужання.

Отже, старший лейтенант поліції ОСОБА_1 з приводу продовження відпустки у зв'язку з хворобою звернувся до підрозділу кадрового забезпечення на 12 день після одужання.

Відповідно до листка непрацездатності серії АДВ №139105 позивач був звільнений від роботи у період з 11 травня 2017 року по 08 червня 2017 року та продовжує хворіти; згідно листка непрацездатності серії АДВ №184124 позивач звільнений від роботи у період з 09 червня 2017 року по 17 червня 2017 року включно.

Також, згідно листка непрацездатності серії АДВ 123554 позивач звільнений від роботи з 06 липня 2017 року по 19 липня 2017 року включно.

З огляду на викладене, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем пунктів 1, 10 статті 7, пункту 8 частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: відсутність на службі без поважних причин у період з 18 червня 2017 року по 05 липня 2017 року.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13 грудня 2017 року №552 о/с «По особовому складу» відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 9 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» позивача звільнено зі служби в поліції з 13 грудня 2017 року.

В подальшому, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 20 березня 2018 року №342 «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції» унесено зміни до наказу Департаменту патрульної поліції від 21 серпня 2017 року №309 о/с, а саме: після слів «призначити по Управлінню патрульної поліції у місті Києві: по полку №2 (з обслуговування лівого берега): по батальйону №4: по роті №1: старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0001143) інспектором роти №1 батальйону №4 з посадовим окладом згідно з штатом, звільнивши з посади інспектора роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві» слова «Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 21.08.2017 та наказ Національної поліції України від 17.08.2017 №873» змінити словами «Підстава: подання заступника начальника Управління лейтенанта поліції Євдокимова Д.А. від 18.08.2017 та наказ Національної поліції України від 17.08.2017 №873» та унесено зміни до наказу Департаменту патрульної поліції від 13 грудня 2017 року №552 о/с «По особовому складу», а саме слова «старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0001143) інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) з 13 грудня 2017 року, з відрахуванням грошового забезпечення за 3 доби чергової основної оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини у календарному році. Станом на день звільнення зі служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років у календарному обчисленні становить 02 роки 06 місяців 28 днів.» замінити словами «старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0001143) інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) з 20 грудня 2017 року, з відрахуванням грошового забезпечення за 3 доби чергової основної оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини у календарному році. Станом на день звільнення зі служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років у календарному обчисленні становить 02 роки 07 місяців 07 днів.».

Позивач, вважаючи вказані накази протиправними та такими, що прийняті з порушеннями норм чинного законодавства, звернувся за захистом своїх порушених прав до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Національної поліції України від 17 серпня 2017 року №873 «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції» затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, відповідно до яких в Управлінні патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції скорочено усі посади в Батальйонах Управління та створено Полк №1 (з обслуговування правого берега) та Полк №2 (з обслуговування лівого берега), до складу кожного з яких входять по чотири батальйони.

З матеріалів справи також вбачається, що 17 серпня 2017 року позивача повідомлено про наступне скорочення та у зв'язку з відмовою останнього від підписання попередження складено відповідний акт (том 2 а.с. 128).

Також, судом встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції від 21 серпня 2017 року № 309 о/с «По особовому складу» позивача призначено на посаду поліцейського роти №1 батальйону №4, звільнивши з посади поліцейського роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві. Такий наказ прийнято на підставі рапорту позивача та наказу від 17 серпня 2017 року №873.

Так, позивач зазначає, що він не писав рапорт та згоди на переведення не давав.

Дійсно, судом встановлено, що позивач не писав рапорт про переведення його на посаду поліцейського роти №1 батальйону №4 (з обслуговування лівого берегу).

Одночасно судом встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 20 березня 2018 року №342 «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції» унесено зміни до наказу Департаменту патрульної поліції від 21 серпня 2017 року №309 о/с, а саме: після слів «призначити по Управлінню патрульної поліції у місті Києві: по полку №2 (з обслуговування лівого берега): по батальйону №4: по роті №1: старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0001143) інспектором роти №1 батальйону №4 з посадовим окладом згідно з штатом, звільнивши з посади інспектора роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві» слова «Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 21.08.2017 та наказ Національної поліції України від 17.08.2017 №873» змінити словами «Підстава: подання заступника начальника Управління лейтенанта поліції Євдокимова Д.А. від 18.08.2017 та наказ Національної поліції України від 17.08.2017 №873».

Отже, підставою для прийняття наказу Департаменту патрульної поліції від 21 серпня 2017 року № 309 о/с «По особовому складу» в частині, що стосується позивача слугували подання заступника начальника Управління лейтенанта поліції Євдокимова Д.А. від 18 серпня 2017 року та наказ Національної поліції України від 17 серпня 2017 року №873.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2017 року №580-VIII (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закону України «Про Національну поліцію»).

Так, частиною 1 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Одночасно частинами 1, 2 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 частини 1, частин 8, 9 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється: на рівнозначні посади: у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

З системного аналізу викладеного вбачається, що переведення поліцейського у зв'язку із скороченням штатів має місце до закінчення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення, таке переведення на рівнозначну посаду може відбуватись за ініціативою керівника без отримання згоди поліцейського.

Закон України «Про Національну поліцію» не містить визначення «рівнозначна посада».

Таке визначення закріплено у пункті 3 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), а саме: рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що посадовий оклад поліцейського на посаді поліцейського роти №1 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві є рівним посадовому окладу поліцейського на посаді поліцейського роти №1 батальйону №4, місце несення служби позивача у зв'язку з переведенням також не змінилось (місто Київ).

При цьому суд погоджується з доводами відповідача, що рішення щодо несення поліцейським служби в окремих частинах міста Києва приймається безпосереднім керівником за погодженням з начальником батальйону та начальником Управління.

З огляду на викладене, при прийнятті наказу від 21 серпня 2017 року №309 о/с з урахуванням змін, внесених наказом від 20 березня 2018 року №342 «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції», відповідач діяв відповідно до згадуваних норм та у спосіб визначений Закону України «Про Національну поліцію», отже позов у вказаній частині не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Департаменту патрульної поліції Національної поліції України у місті Києві в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега), суд зазначає, що вказані дії мають правовим наслідком прийняття наказів від 05 грудня 2017 року №1851 та від 13 грудня №552 о/с, отже належним способом захисту прав позивача є оскарження саме зазначених наказів, а відтак позов у вказаній частині не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування наказів Департаменту патрульної поліції №552 о/с від 13 грудня 2017 року та №242 о/с від 20 березня 2017 року «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції», яким внесено зміни в наказ №552 о/с від 13 грудня 2017 року щодо дати звільнення позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширити на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., №29, ст. 245 із наступними змінами).

Таким чином, питання сутності службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень врегульовані Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Згідно з частиною 1 статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно з абзацом 1 статті 5 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України регламентований порядок накладання дисциплінарних стягнень, зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.

У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

У разі повторного вчинення особою рядового або начальницького складу незначного проступку з урахуванням його нетяжкості, сумлінного ставлення цієї особи до виконання службових обов'язків, нетривалого перебування на посаді (до шести місяців) та з інших поважних причин начальник може обмежитися раніше накладеним на таку особу дисциплінарним стягненням.

Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Як зазначено вище, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 10 частини 1 статті 7, пункту 8 частини 1 статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берегу) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби.

Судом встановлено, що підставою для прийняття наказу від 05 грудня 2017 року №1851 слугував висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни інспектором роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берегу) Управління патрульної поліції у місті Києві старшим лейтенантом поліції ОСОБА_1, який з 18 червня 2017 року по 29 червня 2017 року був відсутній на службі, затверджений 12 листопада 2017 року (далі - висновок службового розслідування).

Висновком службового розслідування встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції від 19 травня 2017 року №2401 позивачу надано частину щорічної чергової відпустки за 2017 рік тривалістю 16 діб (з урахуванням 1 святкового дня) з 21 травня 2017 року по 05 червня 2017 року.

29 червня 2017 року позивач звернувся до Департаменту патрульної поліції з рапортом про те, що він продовжує перебувати у черговій відпустці оскільки хворів під час відпустки, а саме з 11 травня по 17 червня 2017 року, тобто ОСОБА_1 звернувся до кадрового органу з приводу продовження відпустки на 12 день після одужання.

Отже, старший лейтенант поліції ОСОБА_1 з приводу продовження відпустки у зв'язку з хворобою звернувся до підрозділу кадрового забезпечення на 12 день після одужання.

Відповідно до листка непрацездатності серії АДВ №139105 позивач був звільнений від роботи у період з 11 травня 2017 року по 08 червня 2017 року та продовжує хворіти; згідно листка непрацездатності серії АДВ №184124 позивач звільнений від роботи у період з 09 червня 2017 року по 17 червня 2017 року включно.

Також, згідно листка непрацездатності серії АДВ 123554 позивач звільнений від роботи з 06 липня 2017 року по 19 липня 2017 року включно.

З огляду на викладене, відповідач дійшов висновку, про відсутність на службі без поважних причин у період з 18 червня 2017 року по 05 липня 2017 року.

Відповідно до частини 8 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Факт перебування позивача у відпустці у період з 21 травня 2017 року по 05 червня 2017 року та факт перебування позивача на лікарняному у період з 11 травня 2017 року по 17 червня 2017 року та, в подальшому, у період з 18 червня 2017 року по 05 липня 2017 року сторонами не заперечується.

Отже, позивач відповідно до частини 8 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» має право на продовження відпустки на кількість невикористаних днів (днів перебування на лікарняному). Наявність такого права не заперечувався і відповідачем під час вирішення справи. Отже, в даному випадку не мало місце відсутність на службі без поважних причин, а фактично позивачем допущено порушення порядку оформлення продовження відпустки.

Одночасно судом встановлено, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу від 05 грудня 2017 року №1851 позивач не мав дисциплінарних стягнень (том 2 а.с. 92 на звороті).

Як зазначено вище, відповідно до частин 10, 15 статті 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

В порушення частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем не були надані належні та допустимі докази врахування вищезазначених критеріїв при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення, неможливості застосування інших заходів дисциплінарного впливу та необхідності застосування крайнього виду дисциплінарного стягнення, а саме, звільнення зі служби в поліції.

Зважаючи на пункт 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, суд перевіряє обґрунтованість оскаржених наказів відповідача.

Наведене узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (пункт 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); пнкт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

При цьому, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); пункт 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); пункт 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі «ISKCON та 8 інших проти Об'єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); пункт 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії» (CASE OF PUTTER v. BULGARIA).

На думку суду, відповідачем в ході судового розгляду справи не надано документального підтвердження наявності підстав для застосування до позивача заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення зі служби.

З урахуванням зазначеного, а також встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, враховуючи, що мотиви та докази відповідача не дають підстав для висновків про наявність достатніх причин для звільнення позивач зі служби у порядку пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у відповідній частині.

Одночасно суд зазначає, що позивачем не заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а лише оскаржується наказ Департаменту патрульної поліції №552 о/с від 13 грудня 2017 року, який прийнято на підставі останнього.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Беручи до уваги, що підставою для прийняття наказу Департаменту патрульної поліції №552 о/с від 13 грудня 2017 року слугував наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» суд дійшов висновку, що позовна вимога про скасування наказу №552 о/с від 13 грудня 2017 року охоплюється визнанням протиправним та скасуванням також і наказу від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а тому вважає за можливе вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Протиправність наказів Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05 грудня 2017 року №1851 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 13 грудня 2017 року №552 о/с прямо вказує на протиправність наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 20 березня 2018 року №242 о/с «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції» в частині зміни дати звільнення ОСОБА_1 у наказі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13 грудня 2018 року №552 о/с та, як наслідок на наявність підстав для поновлення позивача на посаді роти №1 батальйону №4 полку №2 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби у місті Києві по вулиці Лобачевського, 23 А (з обслуговування лівого берега).

Щодо стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 24 розділу II Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічні положення містить частина 2 статті 235 Кодексу законів про працю України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

11 листопада 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Згідно з частиною 2 даної постанови, виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Обчислення середньої заробітної плати проводиться відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку середнього заробітку позивача виданого Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням складає 10 745 (десять тисяч сімсот сорок п'ять) грн 31 коп.

З урахуванням періоду вимушеного прогулу позивача, розмір грошового забезпечення позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу становить 157 482 (сто п'ятдесят сім тисяч чотириста вісімдесят дві) грн 57 коп.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем доведено відсутність правових підстав для видачі оскаржуваних ним наказів про звільнення, в той час, як відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування виконав частково, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правих підстав для часткового задоволення позову.

Також, позивачем заявлено клопотання про повернення йому надмірно сплаченого судового збору, вмотивоване тим, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу.

Судом встановлено, що квитанцією від 26 січня 2018 року №0.0.950261022.1 позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 144,40 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Одночасно суд зауважує, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції №309 о/с від 21 серпня 2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за місцем несення служби в місті Києві по вулиці Народного Ополчення, 9 не підпадає піж дію пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», отже фактично позивачем сплачений судовий збір у більшому розмірі ніж визначено статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпеченням реалізації державної фінансової політики (частина 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

За таких обставин та враховуючи те, що позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі більшому ніж визначено статтею 4 Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача про повернення надмірно сплаченої суми судового збору в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять гривень) грн 60 коп.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-77, 139, 143, 241-243, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05 грудня 2017 року №1852 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13 грудня 2017 року №552 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

4. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 20 березня 2018 року №242 о/с «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції» в частині зміни дати звільнення ОСОБА_1 у наказі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13 грудня 2017 року №552 о/с.

5.Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 157 482 (сто п'ятдесят сім тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 57 коп.

7. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

8. Звернути до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

9. Звернути до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10 745 (десять тисяч сімсот сорок п'ять) грн. 31 коп.

10. Повернути ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) через відповідний орган Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 1409 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень) 60 коп., який сплачений квитанцією від 26 січня 2018 року №0.0.950261022.1 на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, рахунок отримувача 4007, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 27 березня 2019 року