Справа № 812/8245/13-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року

Київ

справа №812/8245/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4447/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 (головуючий суддя Сіваченко І.В., судді: Шишов О.О., Попов В.В.),

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м.Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» звернулося до суду з позовом до Спеціалізованої ДПІ з обслуговування великих платників податків у м.Луганську Міжрегіонального ГУ Міндоходів про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18.09.2013 № та №.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач оскаржив його у касаційному порядку. У касаційній скарзі Спеціалізована ДПІ з обслуговування великих платників податків у м.Луганську Міжрегіонального ГУ Міндоходів просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013.

В обґрунтування своїх вимог податковий орган посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норми матеріального і процесуального права. Відповідач зазначає, що, надані позивачем документи (товарно-транспортні накладні) не можна вважати належними доказами отримання товару, оскільки їх форма не відповідає законодавству. Відповідач переконаний, що позивач не підтвердив отримання товарно-матеріальних цінностей від контрагентів, що в свою чергу не дає права на формування податкового кредиту та валових витрат.

Позивачем подано до суду заперечення на касаційну скаргу, зідно яких ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» вважає, що у податкового органу були відсутні підстави для обґрунтованих висновків про неправомірність формування податкового кредиту та нереальності господарських операцій. Як зазначає позивач, постачання товару здійснювалось за умовами DDP, тому відповідальність за правильність складення товарно-супровідних документів повинен нести постачальник, а не покупець. Позивач вказує, що на підтвердження реального характеру господарських операцій були надані первинні документи та документи, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей, їх подальше використання у господарській діяльності, документи на обладнання та потужності для зберігання товару.

Ухвалою Верховного Суду від 22.03.2019 попередній розгляд справи призначено на 26.03.2019.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини. Посадовими особами податкового органу з 20.08.2013 по 28.08.2013 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань правомірності нарахування податку на додану вартість з січня 2012 року по березень 2012 року та з липня 2012 року по листопад 2012 року та податку на прибуток за період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

За результатами проведеної перевірки згідно акту від 28.08.2013 №35/14-0/37713861 встановлено порушення позивачем вимог:

пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу (далі - ПК) України щодо заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 392552,00грн., у т.ч. по періодам: з 01.01.2012 по 30.03.2012 - 378776,00грн., з 01.07.2012 по 30.09.2012 - 13746,00грн.;

частини «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України щодо заниження податку на додану вартість на загальну суму 340963,00грн., у т.ч. по періодам: листопад 2012 року у сумі 329370,00грн., серпень 2012 року у сумі 11593,00грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 18.09.2013:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 340963,00 грн. та нараховано штрафні санкції у сумі 85240,75грн., всього на суму 426203,75грн.,

№, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на 358389,00грн. та нараховано штрафні санкції у сумі 89597,25грн., всього на суму 447986,25грн.

Не погоджуючись з рішеннями податкового органу позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 16.12.2013 у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції посилався на те, що надані позивачем первинні документи, враховуючи наявність певних розбіжностей в них та ненадання їх без поважних причин податковому органу під час перевірки, вказують на штучне створення документообігу з метою імітації господарських операцій, а оформлені належним чином податкові накладні не можуть бути підставою для нарахування податкового кредиту та бюджетного відшкодування.

Суд апеляційної інстанції скасував постанову від 16.12.2013, позов задовольнив та вказав, що постанова місцевого суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Суд дійшов висновку, що невитребування відповідачем у платника податків необхідних документів для проведення перевірки, не складання акту про відмову в наданні документів свідчить про необґрунтованість доводів відповідача про наявність підстав вважати, що такі документи були відсутні на час складення податкової звітності. На думку суду, позивач довів реальність здійснення господарської діяльності з даними контрагентами за період, що перевірявся, надав обґрунтовані докази та необхідні первинні документи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 ПК України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 ПК України.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 ПК України.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Як визначено пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень податкового законодавства можна зробити висновок, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів. Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Згідно пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Згідно положень статті 1 документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (частина друга цієї статті).

Згідно частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» зареєстровано як юридична особа виконавчим комітетом Ровеньківської міської ради 01.07.2011 №0000719. Позивач є платником податків і зборів, якого взято на податковий облік в органах державної податкової служби 04.07.2011 №366, перебуває на обліку в Спеціалізованій ДПІ з обслуговування великих платників податків у м.Луганську Міжрегіонального Головного управління Міндоходів, є платником податку на додану вартість з 01.12.2011, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість від 22.02.2013 №.

Судами з'ясовано, що між позивачем, як замовником та ТОВ «Ресурс Инвест - Групп» (постачальник) укладено договір від 09.07.2012 №112-1047 на поставку продукції: накладки Р-24 ТУ 14-2-472-82 за ціною 17200,00грн. з ПДВ за тону в кількості 2,96т; накладку Р-33 ТУ 14-2-472-82 за ціною 16950,00грн. з ПДВ у кількості 1,1т. На виконання умов договору позивачем надано товарно-транспортну накладну від 27.08.2012 №27/08, відповідно до якої Товариство отримало вантаж згідно накладної від 27.08.2012 №150 в кількості 4,060т., разом з сертифікатом від 23.08.2012 № 464. Також додано реєстр довіреностей на отримання даної продукції.

Крім того, подальше використання товару отриманого від ТОВ «Ресурс Инвест - Групп» в своїй господарській діяльності, підтверджується наданими позивачем вимогами працівників з підписами про отримання (а.с.205-228 т.2), накладними на переміщення даної продукції зі складу ТМЦ № 5 УМТС на матеріальні склади (а.с.229-241 т.2), актами списання товарно-матеріальних цінностей (а.с.27-31 т.3).

Також, між позивачем (покупець) та ТОВ «Укртехпоставка» (постачальник) укладено договір від 05.12.2011 №РА-49 про поставку нафтопродуктів. На виконання вказаного договору були надані товарно-транспортні накладні (т.1) на загальну суму з ПДВ відповідно специфікації від 13.01.2012 - 1751207,00грн. та відповідно специфікації від 01.02.2012 - 1172400,00грн.

Отримані нафтопродукти були використані в господарській діяльності, що підтверджується довідкою про наявність транспортних засобів по ВП «Автобаза», що використовують куплений товар. На підтвердження подальшого використання товару, отриманого від ТОВ «Укртехпоставка» в своїй господарській діяльності, позивачем надано акти прийому-передачі товару, вимоги на бензин.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач на підтвердження реального характеру господарських операцій з контрагентами надав суду первинні документи бухгалтерського обліку та податкової звітності. Як вважав суд, доводи про те, що товарно-транспортні накладні складені не за формою для нафтопродуктів, не можуть самі по собі свідчити про нікчемність правочинів. Більш того, за умовами поставки з обома контрагентами, поставка здійснювалась постачальником на умовах DDP (склад покупця), тобто, відповідальність за правильність складених товарно-супровідних документів повинен нести постачальник, а не покупець.

Крім іншого, суд правомірно звернув увагу, що ненадання платником податків документів як обґрунтування пояснень на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби є підставою для призначення документальної позапланової перевірки відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України. У зв'язку з ненаданням позивачем документів на підтвердження своїх пояснень відповідачем обґрунтовано призначена позапланова перевірка.

Відповідно до п. 85.2 ст. 85 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Суд касаційної інстанції наголошує, що суди повинні надати документам належну правову оцінку, ненадання деяких з представлених документів на перевірку, не є беззаперечним доказом наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Так, положення КАС України зобов'язують суд вжити заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об'єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Суд апеляційної інстанції вірно встановив, що первинні документи, які складалися для підтвердження факту виконання господарських операцій за укладеними договорами та для їх документування, за своїм змістом засвідчують факти здійснення відповідних операцій. При цьому, первинні документи у повній мірі відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики. Як відзначено судом, первинні документи оформлені у відповідності до приписів чинного законодавства й не містять недоліків, які би вказували на їх дефектність, при цьому, відповідач у свою чергу обґрунтовує свої висновки формальними недоліками в оформлення.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що платник податків не може зазнавати негативних наслідків через діяння осіб, що перебувають поза межами його впливу. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб. Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника. Одночасно, платнику необхідно застосовувати розумну обережність при укладенні договорів з постачальниками. Адже за звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб'єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов'язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду.

У даній справі відповідачем не надано доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб'єкта господарювання, судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судам апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Луганську Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.Я. Олендер

Судді Верховного Суду