Справа № 826/11039/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Качур І.А., Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластікс-Україна» на прийняту у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластікс-Україна» до Кабінету Міністрів України, треті особи - Міністерство фінансів України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний правовий центр «ЄУКОН», Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Тера», про визнання незаконними та нечинними розпоряджень в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Пластікс-Україна» (далі - Позивач, ТОВ «Пластікс-Україна») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач, КМ України), треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний правовий центр «ЄУКОН» (далі - Третя особа-1, ТОВ «МПЦ «ЄУКОН»), Міністерство фінансів України (далі - Третя особа-2, Мінфін України), про:

- визнання незаконним та нечинним розпорядження КМ України від 25.12.2013 року №1042-р «Про затвердження переліку держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні» в частині включення Швейцарської Конфедерації до Переліку держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні;

- визнання незаконним та нечинним розпорядження КМ України від 14.05.2015 року №449-р «Про затвердження переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим підпунктом 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України» в частині включення Швейцарської Конфедерації до Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим підпунктом 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України.

Крім того, судом першої інстанції було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Тера» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі - Третя особа-3, ТОВ «А-Тера»).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2018 року позовну заяву залишено без розгляду. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані розпорядження опубліковані в офіційних виданнях 03.01.2014 року та 23.05.2015 року та втратили чинність 14.05.2015 року та 16.09.2015 року відповідно, а Позивач, будучи учасником правовідносин, що охоплювалися предметом регулювання даних розпоряджень у період з 09.02.2015 року по 10.09.2015 року, повинен був бути обізнаний про їх зміст та очікувати застосування таких актів до нього.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ТОВ «Пластікс-Україна» не могло і не повинно було оскаржувати спірні розпорядження Уряду України у 2014 та у 2015 роках, оскільки у цей період вони до Позивача не застосовувалися, натомість до відповідальності за їх невиконання притягнуто товариство у травні - липні 2016 року за наслідками перевірок контролюючими органами. Наголошує, що виключно після отримання відповідей від КМ України та Мінфіну України у червні 2016 року ТОВ «Пластікс-Україна» у контексті повідомлень від ДФС України було з'ясовано помилковість включення Швейцарської Конфедерації до затверджених оскаржуваними розпорядженнями переліків. Викладене, на переконання Апелянта, свідчить про необхідність обрахунку строків звернення до суду саме з червня 2016 року. Поряд з цим, з посиланням на правові позиції Європейського суду з прав людини, підкреслює, що постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали фактично позбавило ТОВ «Пластікс-Україна» на доступ до правосуддя.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.03.2019 року.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у дій підстав. Крім того, у додаткових поясненнях акцентував увагу на правовій позиції Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №712/8985/17, згідно якої, на його переконання останнього, ТОВ «Пластікс-Україна» має право на оскарження розпоряджень Кабінету Міністрів України, які хоча й втратили чинність, однак підлягають застосуванню до правовідносин, які мали місце у 2013-2015 роках.

Представник Відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції, предметом оскарження ТОВ «Пластікс-Україна» є розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 1042-р «Про затвердження переліку держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні» в частині включення Швейцарської Конфедерації з 25.12.2013 року по 14.05.2015 року (далі - Розпорядження №1042-р) та від 14.05.2015 року № 449-р «Про затвердження переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим підпунктом 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України» в частині включення Швейцарської Конфедерації з 14.05.2015 року по 16.09.2015 року (далі - Розпорядження №449-р).

Судом першої інстанції було встановлено, що Розпорядження № 1042-р було опубліковано 03.01.2014 року в Урядовому кур'єрі і 17.01.2014 року в Офіційному віснику України; Розпорядження №449-р - 23.05.2015 року в Офіційному віснику України. Вказані розпорядження втратили свою чинність з 14.05.2015 року та з 16.09.2015 року.

З урахування наведеного, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. 99 КАС України у попередній редакції, а також ст. ст. 122, 171 КАС України у чинній редакції, прийшов до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, оскільки положення оскаржуваних розпоряджень Уряду України фактично застосовувалися до ТОВ «Пластікс-Україна» у період з 09.02.2015 року по 10.09.2015 року, а відтак звернення до суду із вказаним позовом 19.07.2016 року відбувалося поза межами процесуальних строків.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України у чинній редакції та ч. 1 ст. 99 КАС України у попередній редакції позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, визначали, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 2 ст. 122 КАС України у чинній редакції для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, і положення процесуального закону, який був чинний до 15.12.2017 року, і правила чинного КАС України пов'язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що, на відміну від попередньої редакції Кодексу адміністративного судочинства України, редакція процесуального закону, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у частині 3 статті 264 містить припис, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Таким чином, оскільки закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (ч. 4 ст. 3 КАС України), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вирішення питання дотримання позивачем строків звернення до суду має відбуватися крізь призму положень ст. 264 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

У своїй постанові від 13.03.2019 року у справі № 712/8985/17 Об'єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала наступні висновки.

Обчислюючи строк звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, необхідно брати до уваги таке:

- багаторазове застосування та триваюча дія (тривала чинність) нормативно-правового акту;

- дійсність факту перебування суб'єкта у відносинах, які регулюються нормативно-правовим актом;

- дата факту порушення прав, свобод, інтересів, тобто - коли саме особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

- чи є чинним нормативно-правовий акт, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача);

- чи перебуває особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду;

- коли вступила особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і, коли з них вибула.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пп. 39.2.1.2 пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинною на момент прийняття Розпорядження №1042-р, "Операції, однією із сторін яких є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), в якій ставка податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижче, ніж в Україні, або який сплачує податок на прибуток (корпоративний податок) за ставкою на 5 і більше відсоткових пунктів нижчою, ніж в Україні. Перелік таких держав (територій) затверджується Кабінетом Міністрів України. Цей перелік держав (територій) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, публікує щороку в офіційних друкованих виданнях та на офіційному веб-сайті із зазначенням ставок податку на прибуток (корпоративний податок). Інформація про зміну ставок публікується протягом трьох місяців з моменту такої зміни.".

Згідно приписів пп. 39.2.1.2 пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинною на момент прийняття Розпорядження №449-р, "Для цілей нарахування податку на прибуток підприємств - господарські операції, які впливають на об'єкт оподаткування платника податків, однією із сторін яких є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), яка включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Під час визначення такого переліку Кабінет Міністрів України враховує такі критерії: держави (території), у яких ставка податку на прибуток підприємств (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижча, ніж в Україні; держави, які не розкривають у публічному доступі інформацію про структуру власності юридичних осіб; держави, з якими Україною не укладені міжнародні договори з положеннями про обмін інформацією.

Такий перелік держав (територій) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, оприлюднює щороку в офіційних друкованих виданнях та на офіційному веб-сайті із зазначенням ставок податку на прибуток підприємств (корпоративний податок). Інформація про зміну ставок оприлюднюється протягом трьох місяців з дати їх зміни.".

Тобто, обов'язок затвердження Урядом України переліку держави (територій) на виконання вимог пп. 39.2.1.2 пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України бере свій початок щодо спірних правовідносин з грудня 2013 року.

Виконання покладених законодавцем на Кабінет Міністрів України повноважень було втілено останнім у Розпорядженнях №1042-р та №449-р.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що згадані вище розпорядження Уряду України, будучи офіційно опублікованими в установленому законодавством порядку, втратили чинність з 14.05.2015 року та з 16.09.2015 року відповідно. Викладене, на переконання судової колегії з свідчить, що втрата нормативно-правовими актами чинності тягне за собою неможливість застосування до спірних правовідносин виключно приписів ч. 3 ст. 264 КАС України без урахування положень ст. 122 КАС України.

У розрізі наведеного кола правовідносин судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, як було встановлено судом першої інстанції, зокрема, під час розгляду справи №826/12668/17, у період з 09.02.2015 року по 10.09.2015 року ТОВ «Пластікс-Україна» здійснювало митне оформлення товару, отриманого від нерезидента - компанії DU PONT DE NEMOURSINTERNATIONAL Sari. (Швейцарська Кофедерація). Вказані обставини підтверджуються, зокрема, й наявними у матеріалах справи копіями запитів Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 27.05.2016 року №11897/10/28-10-42-2-11 та №11897/10/28-10-42-2-11 (т. 1 а.с. 41-44), адресованих ТОВ «Пластікс-Україна».

Тобто, про існування оскаржуваних Розпоряджень, а також невідворотність їх застосування до Позивача у зв'язку з вчиненням останнім контрольованих операцій у період з лютого по вересень 2015 року, останній дізнався або повинен був дізнатися не пізніше вересня 2015 року. Водночас, із даним позовом ТОВ «Пластікс-Україна» звернулося 19.07.2016 року, тобто більш ніж через десять місяців з моменту здійснення таких операцій та втрати чинності Розпорядженням №449-р, а також більш ніж через рік і два місяці з моменту втрати чинності Розпорядженням №1042-р.

Твердження Апелянта про те, що порушення своїх прав даними нормативно-правовими актами він дізнався лише після отримання у червні 2016 року публічної інформації від Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України, судова колегія вважає помилковими з огляду на встановлені вище обставини справи, а також підтвердження вчинення у період до вересня 2015 року підприємницьких операцій з суб'єктами господарювання зі Швейцарської Конфедерації, яка була віднесена спірними Розпорядженнями до переліку держав (території), які відповідають критеріям, установленим підпунктом 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України.

Отже, з урахуванням згаданої вище правової позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає, що втрата чинності нормативними актами, які є предметом оскарження, за умови, що особа перебувала у правовідносинах, які регулювалися ними, та вибула з них не пізніше 16.09.2015 року, свідчить, що звернення до суду із позовом про їх оскарження 19.07.2016 року було здійснено поза встановленим законодавцем процесуальним строком.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід'ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011, у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов'язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини шостої статті 5 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Оскільки протягом більше ніж десяти місяців з моменту втрати чинності Розпорядженням №449-р (більше року з моменту втрати чинності Розпорядженням №1042-р) Позивачем не було вчинено дій, спрямованих на захист своїх прав попри чинність у послідовних періодах вказаних нормативно-правових актів, подання позовної заяви 19.07.2016 року та розгляд її по суті за відсутності належного обґрунтування причин такого тривалого зволікання матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 123, 242-244, 250, 264, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пластікс-Україна» - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 27» березня 2019 року.