Справа № 826/25132/15
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 березня 2019 року

Київ

справа №826/25132/15

адміністративне провадження №К/9901/33559/18, №К/9901/33562/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

за участю: секретаря судового засідання Корецького І.О.,

позивача: не з'явилась,

відповідачів 1, 2: представника Глущенко О.М.,

відповідача 3: представник не з'явився,

відповідача 4: представник не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 у складі судді Качура І.А. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 у складі колегії суддів: Степанюка А.Г. (головуючий), Кузьменка В.В., Шурка О.І. та касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 у складі колегії суддів: Степанюка А.Г. (головуючий), Кузьменка В.В., Шурка О.І. у справі №826/25132/15 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної та матеріальної шкоди, зобов'язання вчинити дії,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_3 (надалі - ОСОБА_3) звернулась до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (надалі - ГУ МВСУ у м. Києві), Головного управління Національної поліції у місті Києві (надалі - ГУ НП у м. Києві), Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (надалі - Печерське УП ГУ НП у м. Києві), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (надалі - ГУ ДКСУ у м. Києві), в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просить:

1.1.визнати незаконним та скасувати наказ ГУ МВСУ у м. Києві №1021 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3 державного службовця 14 рангу з посади слідчого слідчого відділу Печерського районного управління;

1.2.поновити ОСОБА_3 на посаді слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу при розрахунку станом на день постановлення рішення;

1.3.стягнути на користь ОСОБА_3 40000,00 грн. моральної та матеріальної шкоди;

1.4.зобов'язати Державне казначейство України у м. Києві виплатити зазначену моральну та матеріальну шкоду і середній заробіток за час вимушеного прогулу при розрахунку станом на день постановлення рішень.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

3. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_3 на посаді слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУ НП у м. Києві та стягнення моральної шкоди і ухвалено у цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.

3.1.Зобов'язано ГУ НП у м. Києві вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_3 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".

3.2.Стягнуто з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

3.2.У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

3.3.В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 залишено без змін.

4. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

4.1.Паруль Ю.О. з 10.12.2013 обіймала посаду слідчого (спеціаліста) слідчого відділу Печерського районного управління ГУ МВСУ у м. Києві.

4.2.Допитаний у судовому засіданні 08.09.2016 свідок ОСОБА_6 зазначив, що у період з 04.11.2016 по 06.11.2016 ОСОБА_3 складався, окрім рапорту про звільнення за власним бажанням, рапорт про призначення її на посаду в органах Національної поліції.

4.3.Наказом ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 №1021 о/с, згідно з пунктом 8 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, державного службовця 14 рангу ОСОБА_3, слідчого (спеціаліста) слідчого відділу Печерського районного управління ГУ МВСУ в м. Києві, звільнено з 06.11.2015, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників.

4.4.Позивач проходила тестування на зайняття посади в органах Національної поліції, 20.11.2015 ознайомлена з його результатами та згідно з рішенням атестаційної комісії ГУ НП у м. Києві №1 від 07.12.2015 №б/н включена під №28 до переліку осіб, які проходили співбесіду 08.12.2015.

5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що протягом визначеного Законом України "Про Національну поліцію" строку позивач не була прийнята на службу в поліцію і належних доказів на підтвердження виявлення нею бажання проходити службу в поліції та подачі відповідного рапорту, судам не надано. Тому, на думку суду першої інстанції, оспорюваний наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ відповідає пунктам 8-11 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", прийнятий правомірно, у зв'язку з чим, підстави для його скасування відсутні.

6. Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді, стягнення моральної шкоди і ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вказав, що звільнення позивача відбулось з дотриманням законодавства. Водночас, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується виявлення позивачем до закінчення визначеного законодавством строку бажання проходити службу в органах Національної поліції. Тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зобов'язання ГУ НП у м. Києві вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_3 на службу до Національної поліції України та стягнення на її користь моральної шкоди.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

7. Позивачем - ОСОБА_3, подано касаційну скаргу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд.

7.1.Аргументи скаржника полягають у тому, що суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права. Скаржник наголошує, що при її звільненні відповідачем 1 порушені норми пункту 1 статті 40, статті 49-2 Кодексу законів про працю України. Крім того, на переконання скаржника, відбулась реорганізація, а не ліквідація, органів внутрішніх справ, правонаступником яких виступає Національна поліція України, що мало наслідком обов'язок ГУ НП у м. Києві щодо працевлаштування скаржника. Вказує, що суд апеляційної інстанції, попри те, що встановив ті обставини, що позивач виявила бажання проходити службу в поліції, не захистив належним чином її порушені трудові права.

8. Відповідачі відзивів (заперечень) на дану касаційну скаргу не подали.

9. Відповідачем 2 - ГУ НП у м. Києві, подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 залишити в силі.

9.1.Аргументи скаржника полягають у тому, що суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Скаржник наголошує, що позивач була прийнята на роботу до Печерського районного управління ГУ МВСУ у м. Києві на підставі норм Кодексу законів про працю України і на неї не поширюються норми законодавства, яке регулює проходження служби в органах внутрішніх справ. Вважає, що у ГУ НП у м. Києві, яке не є роботодавцем позивача, відсутні підстави вирішувати питання щодо працевлаштування позивача.

10. Позивачем подано заперечення на дану касаційну скаргу, в яких просить залишити її без задоволення.

10.1.На обґрунтування заперечень вказує, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

11. Конституція України:

"Стаття 43. <…> Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення".

12. Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України):

Стаття 3. Регулювання трудових відносин

"Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами".

Стаття 36. Підстави припинення трудового договору

"Підставами припинення трудового договору є:

…4) розірвання трудового договору <…> з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) <…>;

Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40)".

Стаття 40. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або

уповноваженого ним органу

"Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

…Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу".

Стаття 49-2. Порядок вивільнення працівників

"Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно <…>".

13. Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (надалі - Закон №580-VIII):

Розділ XI

ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ

"1. Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

…4. До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

…8. З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

9. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

10. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ".

14. Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-XII (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №565-XII):

Стаття 16. Особовий склад міліції

"Особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції".

15. Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - Закон №3723-XII):

Стаття 30. Підстави припинення державної служби

"Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі <…>.

16. Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (надалі - Положення):

"1. Це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки.

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством".

17. Постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" (надалі - Постанова):

"1. Утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1.

2. Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2".

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

18. Закон №580-VІІІ опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за №141-142, отже, він набрав чинності 07.11.2015 (окрім норм, визначених пунктом 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення").

19. Враховуючи приписи пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ з 06.08.2015 такими, що попереджені про наступне звільнення через скорочення штатів, вважались усі працівники міліції, а саме особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів і установ.

20. Разом з тим, згідно пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ, на службу до поліції на підставі вказаних норм протягом тримісячного строку з дати попередження про наступне вивільнення могли бути прийняти виключно працівники міліції. Тобто, приписи даних норм не поширювали свою дію на інших працівників Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів і установ.

21. З огляду на норми статті 16 Закону №565-XII, який втратив чинність 07.11.2015, до працівників міліції належали особи, які проходили державну службу та яким були присвоєні спеціальні звання міліції.

22. Оскільки позивачу, яка на дату опублікування Закону №580-VІІІ займала посаду слідчого (спеціаліста) слідчого відділу Печерського районного управління ГУ МВСУ в м. Києві та була державним службовцем, не було присвоєно спеціального звання, вона не вважалась працівником міліції у розумінні статті 16 Закону №565-XII та при процедурі її звільнення не могли бути застосовані норми пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ і Положення.

23. За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі №21-8а15 і Верховний Суд не вбачає підстав відступати від неї.

24. Відтак, при вирішенні питання щодо законності звільнення позивача з посади застосуванню підлягали положення трудового законодавства. У тому числі, статтею 30 Закону №3723-XII, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що загальні підстави припинення державної служби визначались нормами КЗпП України.

25. Як встановлено судами попередніх інстанцій під час розгляду справи, підставою звільнення позивача з посади у наказі ГУ МВС у м. Києві від 06.11.2015 №1021 о/с вказано пункт 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ та пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

26. Під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

27. Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, відповідно до якої встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Верховний Суд не вбачає підстав відступати від зазначеної правової позиції.

28. Крім того, частина 2 статті 40 та частина 3 статті 49-2 КЗпП України покладають на власника або уповноважений ним орган обов'язок запропонувати працівнику всі вакантні посади (іншу роботу), які були наявні на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

29. Вирішуючи справу суд першої інстанції послався на неподання позивачем рапорту про бажання проходити службу в органах поліції. Натомість, суд апеляційної інстанції вказав, що подання позивачем рапорту підтверджується показаннями свідків а її бажання проходити службу в органах поліції також прослідковується з тієї обставини, що остання брала участь у відповідному конкурсі.

30. Проте, приймаючи оскаржувані судові рішення, судами попередніх інстанцій помилково застосовано до спірних правовідносин норми пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ та не з'ясовано тих обставин, чи були дотримані відповідачами при звільненні позивача норми частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 КЗпП України, які мали значення для правильного вирішення справи.

31. За змістом частин 1-2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

32. Тому, Верховний Суд як суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права інакше, аніж на підставі та в межах встановлених ними фактичних обставин справи та/або самостійно їх встановлювати.

33. Відповідно до пункту 1 частини 2, частини 4 статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

34. Враховуючи наведене, існують підстави для направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

35. При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди слід дослідити чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні та в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі оцінюється заподіяна шкода. Оскільки судами не було з'ясовано обставин, які мають значення для вирішення питання щодо законності звільнення позивача з органів внутрішніх справ, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у повній мірі, в тому числі, в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди.

36. З огляду на це, касаційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити повністю, а касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві - частково.

Керуючись ст. 344, п. 2 ч. 1 ст. 349, ст. 353, 355-356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

37. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю.

38. Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві задовольнити частково.

39. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2017 у справі №826/25132/15 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення моральної та матеріальної шкоди, зобов'язання вчинити дії скасувати і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

40. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич,

Судді Верховного Суду