Справа № 810/3892/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3892/18 Суддя першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (далі - Відповідач, УПСЗН Славутицької міськради) про:

- визнання протиправною бездіяльності УПСЗН Славутицької міськради щодо відмови ОСОБА_2 у видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов'язання УПСЗН Славутицької міськради видати ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії УПСЗН Славутицької міськради щодо відмови у наданні ОСОБА_2 статусу інваліда війни;

- зобов'язано УПСЗН Славутицької міськради встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни та надати йому посвідчення інваліда війни.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується участь Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони, наслідком чого стало встановлення останньому ІІ групи інвалідності, у зв'язку з чим відмова у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни є неправомірною.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності УСЗН Славутицької міськради, суд зазначив, що за наслідками розгляду заяви Позивача Відповідачем було прийнято рішення, що, у свою чергу, виключає можливість стверджувати про бездіяльність суб'єкта владних повноважень щодо відмови у видачі ОСОБА_2 посвідчення інваліда війни.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове про відмову у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. При цьому наголошує на неврахуванні судом, що поданими Позивачем документами не підтверджується залучення його особисто до складу формувань Цивільної оборони при участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, звертає увагу на залишенні поза увагою судом першої інстанції практики Верховного Суду у даній категорії справ, яка підтверджує необхідність встановлення фактів участі особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Крім іншого, підкреслює, що аналіз змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» свідчить, що до інвалідів війни законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб.

Після усунення визначених в ухвалі від 08.01.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що надані Позивачем Відповідачу, а також до суду першої інстанції документи підтверджують, що всі працівники Чорнобильської атомної електростанції, які виконували роботи по ліквідації аварії, залучалися до їх виконання у складі формувань Цивільної оборони. Крім того, підкреслює на безпідставності посилання Апелянта про невідповідність формулювання причини інвалідності вимогам п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою суду від 25.02.2019 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги УСЗН Славутицької міськради.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_1 від 06.05.1996 року (а.с. 8), а також учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою НОМЕР_2 від 12.05.1998 року до вказаного посвідчення (а.с. 8). Крім того, Позивач з 13.09.2007 року є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №285806 (а.с. 9).

26.03.2018 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив переглянути питання щодо встановлення йому статусу «інваліда війни» та видати посвідчення інваліда війни ІІ групи.

До вказаної заяви ОСОБА_2 були додані копії, зокрема:

- посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та вкладки до нього (а.с. 8).

- виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії КИО-1 №285806 та самої довідки (а.с. 9);

- експертного висновку від 11.03.1996 року №106 (а.с. 10);

- трудової книжки (а.с. 11);

- аварійного маршрутного листа №1136 (а.с. 12);

- довідки від 30.03.2018 року №0104-58 (а.с. 13);

- наказу від 28.05.1981 року №45с (а.с. 20);

- листа від 06.12.1982 року №672с (а.с. 21);

- наказу від 19.04.1985 року №2с (а.с. 22-24);

- паспорту (а.с. 25).

Листом від 02.04.2018 року №18/01-15 УСЗН Славутицької міськради повідомило ОСОБА_2 про відсутність підстав для встановлення статусу інваліда війни у відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому Відповідачем зазначено, що надані документи підтверджують статус Позивача як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації цих наслідків. Водночас, у даному листі вказано, що правових підстав для поширення на Позивача статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» немає (а.с. 14).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п. п. 2, 3, 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно п. 2 затвердженого постановою КМ України від 02.05.1994 року № 302 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення №302 закріплено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення №302 передбачено, що посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення цього Положення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов'язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов'язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 27.02.2019 року у справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 року у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 року у справі № 676/1827/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_2, останній з 20.09.1977 року по 18.09.1989 року працював на Чорнобильській атомній електростанції, зокрема, у період з 1978 року по 1989 року на посаді майстра з дезактивації відділу охорони праці і техніки безпеки (а.с. 11).

Крім того, Позивач виконував роботи по ліквідації наслідків аварії, що підтверджується копіями табелю обліку робочого часу Чорнобильської АЕС за квітень - серпень 1986 року, відомостями про оплату праці за квітень 1986 року (а.с. 52-52а), аварійного маршрутного листа №1136, в якому зазначено, що останній приймав участь у ліквідації наслідків аварії у складі штабу Цивільної оборони, 87 зд. (а.с. 51).

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 року №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 року № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986 року, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 року №01, від 30.04.1986 року №02, від 04.05.1986 року №16, від 19.05.1986 року №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Листом Всесоюзного промислового об'єднання по атомній енергетиці «Союзатоменерго» Міністерства енергетики і електрифікації СРСР №672с від 06.12.1982 року «Про використання нормативних документів з питань захисту персоналу та населення в разі аварії на АС» директору Чорнобильської АЕС, зокрема, роз'яснено, що ліквідація наслідків радіаційних аварій, включаючи МПА (максимальна проектна аварія), може проводитися персоналом або в складі звичайної цехової структури, або структури Цивільної оборони, на розсуд директора атомної станції. Переведення роботи персоналу в структуру Цивільної оборони є обов'язковим при виникненні гіпотетичної аварії на атомній станції або введення періоду «Загальної готовності Цивільної оборони» (а.с. 21).

Так, Чорнобильською атомною електростанцією імені В.І. Леніна ВПО «Союзатоменерго» Міністерства енергетики і електрифікації СРСР видано наказ №2с від 19.04.1985 року «Про керівний склад, служби та формування цивільної оборони», відповідно до якого створено пункт управління Цивільної оборони Чорнобильської АЕС (п. 1 наказу); для організації виконання завдань по забезпеченню заходів цивільної оборони, підготовки спеціального формування, невоєнізованих формувань ЦО і керівництва ними при проведенні рятувальних і невідкладних аварійно-відновлювальних робіт створено служби цивільної оборони ЧАЕС, зокрема, службу електропостачання та світломаскування (п. 2 наказу).

Підпунктом 7.1 пункту 7 згаданого наказу передбачено створення формувань цивільної оборони Чорнобильської АЕС чисельністю 600 осіб від підрозділів у відповідності з табелем (а.с. 22-24).

Крім того, Чорнобильською атомною електростанцією імені В.І. Леніна ВПО «Союзатоменерго» Міністерства енергетики і електрифікації СРСР прийнято наказ «Про створення відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони» № 4с від 28.05.1985 року, згідно якого з 01.06.1985 року створено відділ мобілізаційної підготовки та цивільної оборони у відповідності із штатним розписом, затвердженим 23.05.1985 року, в документах відкритого характеру відділ мобілізаційної підготовки та цивільної оборони іменувати умовно «другий відділ», на начальника відділу мобілізаційної підготовки та цивільної оборони покладено виконання функціональних обов'язків начальника штаба цивільної оборони Чорнобильської АЕС, наказано вважати начальника штабу ЦО і другого відділу заступником начальника цивільної оборони ЧАЕС, що має право від імені начальника ЦО віддавати з питань ЦО і мобілізаційної роботи усні і письмові розпорядження, обов'язкові для виконання усіма працівниками ЧАЕС, включаючи керівний склад (а.с. 55).

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що в силу вимог чинного у 1986 році законодавства, у випадку аварії на атомній електростанції весь її персонал переводиться до структури Цивільної оборони. При цьому, як було встановлено раніше, така структура була створена на Чорнобильській АЕС. Відтак, з огляду на документальне підтвердження участі Позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони і отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Київського окружного адміністративного суду про наявність у ОСОБА_2 права на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

Посилання Апелянта на невідповідність формулювання причини інвалідності, визначеної у довідці МСЕК №285806, поняттю та змісту статусу особи з інвалідністю внаслідок війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону судовою колегією оцінюється критично, оскільки положеннями п. 1.2 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України від 07.04.2004 року 183, передбачено вичерпний перелік формулювань причин інвалідності, які не містять такої причини як «інвалідність пов'язана з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони».

Твердження УСЗН Славутицької міськраду про неврахування судом першої інстанції практики Верховного Суду в аналогічній категорії справ колегія суддів вважає помилковим з огляду на те, що обставинами даної справи підтверджується участь Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Доводи Апелянта про необхідність взяття до уваги при вирішенні даної справи пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини регулюються саме правовою нормою, а не пояснювальною запискою до неї.

У контексті наведеного судовою колегією враховується, що відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання УСЗН Славутицької міськради встановити ОСОБА_2 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «27» березня 2019 року.