Справа № 826/8465/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8465/17 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАВАС ІНГЕЙДЖ Україна» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.04.2017р., -

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хавас Інгейдж Україна» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києва, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.04.2017 №№, .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Не погоджуючись із мотивами та підставами апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАВАС ІНГЕЙДЖ Україна» подало відзив на апеляційну скаргу, зі змісту якого вбачається, що рішення суду першої інстанції прийнято відповідно та з урахуванням обставин справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 1 квітня 2017 відповідачем на підставі акта перевірки №85/26-15-14-02-02/38536556 від 17.03.2017, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме:

- , яким позивачу за порушення п.п.185.1, 188.1, 187.1, 201.4, 201.6, 198.3, 198.6 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 10 183 448 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 8 146 758 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 2 036 690 грн;

- , яким позивачу за порушення п.п.134.1.1, 151.1, 138.1, 138.2, 138.5.1 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 5 415 321 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 4 543 965 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 871 356 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій ґрунтується на обставинах безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ «Три Лайн Студіо», ТОВ «Промо Технолоджис», ТОВ «Стайліка», ТОВ «Три Д Продакшн», ТОВ «Маркетинг Експерт», ТОВ «Артс Центр», ТОВ «Аркнет» (надалі - Контрагенти).

Безтоварність господарських операцій, в свою чергу, вбачається контролюючому органу з огляду на:

1) відсутність у вказаних контрагентів позивача необхідних умов (трудових, технічних) для провадження господарської діяльності;

2) відсутність контрагентів позивача за адресами місцезнаходження;

3) порушення норм податкового законодавства контрагентами-постачальниками прямих контрагентів позивача, тобто особами, з яким позивач безпосередньо у господарські взаємовідносини не вступав;

4) наявність порушених кримінальних проваджень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України щодо незаконної діяльності суб'єктів господарювання-третіх осіб в ланцюгу постачання, з яким позивач у взаємовідносини не вступав.

Також контролюючий орган посилається на те, що фізичні особи, які зазначені в наданих до перевірки фото звітах, відповідно до Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, не є працівниками позивача або його контрагентів; позивачем до перевірки не надано документів, згідно яких можливо встановити найменування рекламних акцій, ПІБ учасників, місця проведення, періоду і часу проведення, найменування замовника, за замовленням якого здійснювались рекламні заходи.

Інших обставин збільшення позивачу суми грошового зобов'язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності на підставі зазначених вище досліджених судом господарських операцій.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 14.1.27, 14.1.36, 14.1.39, 14.1.156, 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У п.п. 134.1 ст. 134 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п.п. 138.1, 138.2, 138.4 - 138.6 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної).

Відповідно до п.п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів ( у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відповідно до ст. 1, ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для формування суб'єктом господарювання показників податкової звітності, які в наступному враховуються ним при обчисленні об'єкта оподаткування, є реальність здійснення господарських операцій, за якими ним були понесені такі витрати, що підтверджується відповідною первинною документацією.

При цьому, слід враховувати, що первинні документи, які стали підставою для формування показників податкової звітності підприємства, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого у взаємовідносинах з юридичною особою - позивачем у справі встановлена вироком суду, що набрав законної сили, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноваженими особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, оскільки статус фіктивного підприємства за наявності зазначених умов несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть при формальному підтвердженні її первинними документами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 р. по справі 826/11377/14, від 27.02.2018 р. по справі № 813/1974/17).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, в перевіряємому періоді між позивачем і ТОВ «Три Лайн Студіо», ТОВ «Промо Технолоджис», ТОВ «Стайліка», ТОВ «Три Д Продакшн», ТОВ «Маркетинг Експерт», ТОВ «Артс Центр», укладено ряд однотипних договорів про виконання робіт/надання послуг, за змістом яких виконавець (відповідний контрагент) зобов'язується виконати роботи/надати послуги з: розроблення рекламних матеріалів, розміщення, розповсюдження рекламної продукції; проведення рекламних та маркетингових акцій та інших заходів рекламно-інформаційного характеру; інші рекламні послуги, а замовник (позивач) зобов'язується прийняти й оплатити виконані роботи/послуги.

Належним чином завірені копії вказаних договорів по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Три Лайн Студіо», ТОВ «Маркетинг Експерт», ТОВ «Промо Технолоджис», ТОВ «Стайліка», ТОВ «Артс Центр», ТОВ «Три Д Продакшн», наявні в матеріалах справи.

Необхідність укладення вказаних вище договорів зі спірними контрагентами була обумовлена необхідністю виконання позивачем робіт/послуг рекламного характеру на користь первинних замовників: ТОВ «БСХ Побутова техніка», ПзІІ «Імперал Тобако Юкрейн», ПАТ «Монделіз Україна», ІП «Кока-Кола Беверіджис Україна», ТОВ «Тібідаблюей Україна», ТОВ з ІІ «Кімберлі-Кларк Україна».

Тобто, суть вказаної господарсько-правової схеми надання рекламних послуг, свідчить на користь того, що позивач по взаємовідносинам з первинними замовниками, виступав в якості підрядника, а спірні контрагенти - в якості субпідрядників, залучених позивачем, адже у позивача відсутній господарський та матеріальний інтерес на вчинення рекламних акцій товарів ТОВ «БСХ Побутова техніка», ПзІІ «Імперал Тобако Юкрейн», ІП «Кока-Кола Беверіджис Україна», тощо, у власних цілях (позивач не є розповсюджувачем/реалізатором таких товарів).

Проаналізувавши надані позивачем документи по взаємовідносинах з первинними замовниками, судом встановлено, що відповідно до договору з додатками та акту прийому-передачі послуг, позивачем надано ТОВ «БСХ Побутова техніка» послуги щодо інформування кінцевих споживачів продукції Замовника про технічні властивості та переваги продукції ТМ «Бош», ТМ «Зелмер» в період з 01.06.2014-31.07.2014, а також послуги щодо розповсюдження інформації про товари вказаних марок.

Відповідно до договору з додатками та акту прийому-передачі послуг по взаємовідносинах позивача з ПзІІ «Імперал Тобако Юкрейн», останньому надано інформаційно-консультаційні послуги шляхом організації та проведення консультацій для зацікавленого кола осіб споживачів - потенційних покупців продукції ТМ «Прима Срібна».

Відповідно до договорів з додатками та актів прийому-передачі послуг по взаємовідносинах позивача з ПАТ «Монделіз Україна», останньому надано інформаційно-консультаційні послуги, пов'язані з просуванням товарів торгових марок замовника - «Корона», «Люкс», «Carte Noire», «Milka», «Dirol», тощо.

Відповідно до договорів з додатками та актів прийому-передачі послуг по взаємовідносинах позивача з ІП «Кока-Кола Беверіджис Україна», останньому надано послуги з організації та проведення рекламного заходу - Рекламної акції під назвою «Кока Кола. Щодня. 2014 подарунків»; маркетингові послуги «Rich Kids Metro», послуги щодо підготовки до проведення рекламно-інформаційного заходу під назвою «Час дарувати радість», тощо.

Аналогічним чином, зі змісту наданих позивачем до матеріалів справи договорів та первинних бухгалтерських документів по взаємовідносинах позивача з іншими первинними замовниками рекламних акцій, є можливим встановити суть та зміст наданої рекламної послуги, а додатки до договорів позивача з первинними замовниками, дають можливість встановити місце проведення, адресу та графік проведення позивачем рекламних акцій.

В той же час, надані позивачем до матеріалів справи первинні бухгалтерські та податкові документи по взаємовідносинам зі спірними контрагентами ТОВ «Три лайн студіо», ТОВ «Маркетинг Експерт», ТОВ «Промо Технолоджис», ТОВ «Стайліка», ТОВ «Артс Центр», ТОВ «Три Д Продакшн», а також Звіти про надання послуг до всіх без виключення актів наданих послуг, дають можливість встановити причинно-наслідковий зв'язок між послугами, що надані позивачу цими контрагентами по відношенню до рекламних послуг, що надані позивачем первинним замовникам.

Зокрема, надані до актів здачі-прийняття робіт Звіти про виконання рекламних послуг конкретизують, які саме рекламні послуги виконувались, виконавців таких послуг, обсяг наданих послуг, період їх надання, як то визначено в актах наданих послуг по взаємовідносинах позивача з первинними замовниками.

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Аркнет», варто зазначити наступне.

В акті перевірки податковий орган дійшов висновку про завищення позивачем податку на додану вартість по взаємовідносинам позивача з вказаним контрагентом на суму 107 545 грн, оскільки у ТОВ «Аркнет» наявні ознаки відсутності факту реального здійснення господарської діяльності.

Дослідивши матеріали справи, суд колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо передчасності висновків контролюючого органу, з урахуванням наступного.

Як свідчать матеріали справи, 27.02.2015 року між позивачем (замовник) і ТОВ «Аркнет» (виконавець) укладеного договір надання послуг №27/02-15 (а.с.171-174 том 2), відповідно до умов якого виконавець приймає на себе зобов'язання за завданням замовника надати послуги з розміщення будь-якими засобами, зокрема: виготовлення на основі наданих замовником оригінал-макетів (тиражування); розповсюдження та розміщення матеріалів (листівок, плакатів, буклетів, тощо), про продукцію замовника та/або клієнтів замовника на різних видах носіїв, проведення досліджень; розробка медіа-планів; інші послуги за згодою сторін.

Відповідно до додатків до договору (а.с.175-182 том 2), ТОВ «Аркнет» взяло на себе зобов'язання виготовити для позивача рекламну продукцію (декор для оформлення алярм воріт, стопери, ростові фігури, магнітні кріплення, тощо) торгових марок «Карт Нуар» та «Якобс».

Тобто, вказаний контрагент не надавав позивачу будь-яких рекламних послуг, натомість за замовленням позивача виготовляв різноманітну рекламну продукцію.

Передача вказаної рекламної продукції оформлена між сторонами видатковими накладними; послуги з доставки товару контрагентом до позивача оформлено відповідними актами здачі-приймання робіт. Належним чином завірені копії вказаних документів долучено позивачем до матеріалів справи.

Таким чином позивачем підтверджено виготовлення ТОВ «Аркнет» рекламної продукції торгових марок «Карт Нуар» та «Якобс» одночасно з використанням позивачем вказаної продукції в рамках власної господарської діяльності з метою отримання прибутку, оскільки відповідно до договорів, додаткових угод, актів приймання наданих послуг, адресних програм із визначенням міста, місця, періоду проведення, адреси, розрахунку вартості рекламних послуг, позивачем надано рекламні послуги ПрАТ «Якобс Україна» щодо товарів торгових марок «Карт Нуар» та «Якобс».

Оскільки надання позивачем рекламних послуг на користь ПрАТ «Якобс Україна», контролюючим органом не заперечується, судовка колегія приходить до висновку про наявність причинно-наслідкового зв'язку між виготовленням ТОВ «Аркнет» для позивача рекламної продукції торгових марок «Карт Нуар» та «Якобс» та наданням позивачем рекламних послуг ПрАТ «Якобс Україна» з використанням виготовленої ТОВ «Аркнет» рекламної продукції.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання на перевірку Товариством документів, згідно з якими можливо встановити найменування рекламних акцій, промозаходів, інших рекламних заходів, ПІБ учасників, місць проведення, періоду часу проведення, найменування замовника, за замовленням якого здійснювалися рекламні заходи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як засвідчив представник позивача, документи, щодо найменування рекламних акцій, промозаходів, інших рекламних заходів, ПІБ учасників, місць проведення, періоди часу проведення, залучених до проведення рекламних заходів осіб, зображених у фотозвітах - складалися безпосередньо субпідрядниками ТОВ «ХАВАС ІНГЕЙДЖ Україна» у формі окремих Звітів.

Представник позивача також зазначив, що всі ці документи надавалися безпосередньо до суду так, як вони не є документами бухгалтерського та податкового обліку, вони є документами технічного характеру, були отримані Позивачем від контрагентів після початку розгляду справи, враховуючи той факт, що вказані звіти складалися більше для так званих технічних цілей, а не стільки з метою оформлення господарських операцій первинними документами, а тому і звіти іноді надходять із значною затримкою у часі.

Відповідно до пп. 75.1.2. п. 75.1 ст.75 ПКУ документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Тобто платник податків під час документальної перевірки має надавати контролюючому органу документи, які використовуються ним в бухгалтерському та податковому обліку.

Факт надання вказаних вище документів, як доказів, підтверджується і текстом самого Рішення, відповідно до змісту якого Товариством були надані Звіти про надання послуг до всіх без виключення актів наданих послуг, що дали можливість встановити причинно-наслідковий зв'язок між послугами, що надавалися Позивачу цими контрагентами по відношенню до рекламних послуг, що надані позивачем первинним замовникам.

Судом встановлено, що надані до актів здачі-прийняття робіт Звіти про виконання рекламних послуг конкретизують, які саме рекламні послуги виконувались, виконавців таких послуг, обсяг наданих послуг, період їх надання, як то визначено в актах наданих послуг по взаємовідносинах Товариства з первісними замовниками, а саме:

ІП «Кока-Кола Беверіджис Україна» (а.с. 80-99, 195-196, 199-207 том 4);

ТОВ «БСХ Побутова техніка» (а.с. 33-58, 161-162 том 4);

ПзІІ «Імперал Тобако Юкрейн» (а.с. 59-69 том 4);

ПАТ «Монделіз Україна» (а.с. 70-79, 127-194 том 4).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно формував витрати за перевірений період по взаємовідносинам з вищевказаними контрагентами.

Необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням.

Як вже було встановлено судом, придбання позивачем у його контрагентів послуг було безпосередньо пов'язано з його господарською діяльністю, а здійснені господарські операції є реальними та підтверджуються необхідними документами.

На момент складання податкових накладних контрагенти позивача, були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Окрім того, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із контрагентами, тому висновки актів перевірки про заниження податку на додану вартість є помилковими, а збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість протиправним.

За змістом ч. 2 та 3 ст. 77 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи положення вищенаведених норм, колегія суддів приходить до висновку, що податковим органом не виконано свій обов'язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 316 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 листопада 2018року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма