Справа № 736/126/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 736/126/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кутовий Ю.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, ОСОБА_4 про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, ОСОБА_4, в якому просив скасувати постанову серії ДП018 №883838 від 12 січня 2019 року поліцейського СРПП Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 1 статті 126 КУпАП у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425 грн та закрити дану адміністративну справу за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2019 року даний адміністративний позов - задоволено.

Скасовано постанову серії ДП018 №883838 від 12 січня 2019 року поліцейського СРПП Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення за ч. 1 статті 126 КУпАП у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425 грн та закрито дану адміністративну справу за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення.

Стягнуто з Головного управління національної поліції у Чернігівській області на користь ОСОБА_3 1000 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач діяв в межах та у спосіб, визначений законом, оскаржувана постанова прийнята з дотриманням норм КУАП.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позиція відповідача у даній справі не є доведеною, оскільки не підтверджена належними та допустимим доказами наявності події та складу адміністративного правопорушення, яке відповідач вважав встановленим у постанові серії ДП018 №883838 від 12 січня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для притягнення позивача до відповідальності, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 12 січня 2019 року відповідачем відносно позивача винесена постанова серії ДП018 №883838 в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цією постановою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що правопорушення полягало в наступному: водій ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом Мерседес Бенз 190 держ. номер НОМЕР_1, 12 січня 2019 року о 01 год. 01 хв. в АДРЕСА_1, при зупиненні інспектором не пред'явив для перевірки посвідчення водія категорії В, чим порушив п.2.1(А) ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч.1 статті 126 КУпАП, у зв'язку з чим на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо прийняття вказаної постанови, вважаючи її протиправною, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об'єднань).

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов'язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб:

ґ)поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до вимог п.п.а) п.2.4. ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно ч. 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами 1, 2, 3 і 5 статті 122 КУпАП розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 2 статті 258 КУпАП).

Відповідно до ч. 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

Положеннями статей 245, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що вищезазначена правова норма визначає ряд фактичних даних на основі яких посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтуються висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як зазначалося вище, поліцейський СРПП Корюківського ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 склав постанову серії ДП018 №883838 про застосування до позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 статті 126 КУпАП за те, що він 12 січня 2019 року о 01 годині 01 хвилин керуючи транспортним засобом Мерседес Бенз 190, держ. номер НОМЕР_1, в м. Корюківка по вул. Шевченка, 98 при зупиненні інспектором не пред'явив для перевірки посвідчення водія категорії В, чим порушив п.2.1(А) ПДР України. Дане правопорушення зафіксоване поліцейським СРПП не в автоматичному режимі.

Позивач же наполягає на тому, що керуючи транспортним засобом Мерседес Бенз 190, держ. номер НОМЕР_1 12 січня 2019 року о 01 годині 01 хвилин в м. Корюківка не по вул. Шевченка, 98, а по вул. Вокзальна, 7 його було зупинено патрульною машиною. При цьому, він мав при собі посвідчення водія, технічний паспорт на автомобіль та паспорт громадянина України. Поліцейський ОСОБА_4, не пояснивши причин зупинки та не вимагаючи для огляду жодних документів відразу дав ОСОБА_3 прилад «Драгер» і наказ дихнути, після чого поліцейський констатував перебування його в стані алкогольного сп'яніння.

Надалі, за твердженням позивача, ОСОБА_3 поїхав до відділу поліції у патрульній машині. В райвідділі позивач на вимогу поліцейського ОСОБА_4 надав посвідчення водія, технічний паспорт на автомобіль та паспорт громадянина України, однак, у райвідділі склали постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 статті 126 КУпАП.

Аргументуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що судом першої інстанції протиправно не було взято до уваги його твердження про те, що постанова поліцейського є законною та факт порушення правил дорожнього руху з боку позивача доведений, зокрема, вказаною постановою, а також показами поліцейського та свідка ОСОБА_7, тому рішення є упередженим та незаконним.

Колегія суддів з таким твердженням не погоджується, оскільки, по-перше, позивач заперечував скоєння ним адміністративного правопорушення, зазначаючи, що він мав при собі необхідні документи. По-друге, жодними доказами, зокрема, відеозаписом не зафіксовано, відповідно - не підтверджено порушення позивачем правил дорожнього руху. Покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що були допитані в суді першої інстанції до уваги судом не приймаються, оскільки є неоднозначними та містять розбіжності, що унеможливлює встановлення дійсних обставин справи.

Таким чином, на виконання вимог чинного законодавства, зокрема, вищезазначених правових положень та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року, в матеріалах справи не міститься жодного належного доказу вчинення водієм ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 126 КУпАП.

Отже, висновки поліцейського ОСОБА_4 про порушення ОСОБА_3 п.п.а) п.2.4 ПДР не можуть ґрунтуватися на припущеннях чи суб'єктивному висновку посадової особи, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись в передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до ч.2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідачі у справі зобов'язані довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

В даному випадку, поліцейським ОСОБА_4, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводів щодо притягнення до адміністративної відповідальності позивача, відповідно до норм чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана постанова ДП018 № 883838 від 12 січня 2019 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності є незаконною та підлягає скасуванню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 статті 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у статті 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Вказані обставини та наведені у сукупності факти свідчать про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що ГУНП не погоджується з рішенням суду щодо стягнення з ГУНП на користь ОСОБА_3 1000 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки наданий суду договір від 14 січня 2019 року сам по собі не є належним і допустимим доказом здійснення витрат на правничу допомогу; згідно розрахунку суми гонорару «вивчення та правовий аналіз матеріалів», становить 0,5 години та коштував 100 грн., але відповідно до п. 2.1. розділу 2 (обов'язки сторін) дана послуги (вивчення та правовий аналіз матеріалів) позивачу не надавалася, що свідчить про незаконність та необґрунтованість наявного розрахунку суми гонорару; до суду не надано акту приймання-передачі наданих послуг; не надано доказів відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат.

Колегія суддів не погоджується з тезою апелянта про недоведеність позивачем отримання послуг та вартості правничої допомоги, оскільки матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 14 січня 2019 року, акт виконаних робіт та розрахунок гонорару за надану правову допомогу від 17 січня 2019 року та квитанцію про оплату гонорару за надану правову допомогу від 17 січня 2019 року на суму 1000 грн, що в даному випадку, на думку апеляційного суду, є достатнім для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Отже, доводи апелянта не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 272, 286, 308, 315, 316, 321 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку