Справа № 461/6671/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2371/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року (прийняте у м. Львові суддею Юрківим О.Р.) в адміністративній справі №461/6671/18 за позовом ОСОБА_3 до Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду м.Львова із вказаним позовом та просив скасувати постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 ВП №44088021 від 26.02.2018 про встановлення йому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 29.08.2018, при намірі перетнути кордон України, отримав рішення прикордонної служби про відмову в перетинанні державного кордону України, оскільки вищезазначеною постановою державного виконавця йому встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у звязку з відкритим виконавчим провадженням про стягнення аліментів. Вважає, що постанова є незаконною, необґрунтованою, не відображає дійсних обставин справи, оскільки при розгляді справи про стягнення аліментів присутнім не був, жодних документів від державної служби не отримував.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2018 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ОСОБА_2, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та з помилковим застосування норм матеріального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, всупереч вимог ст.ст.48-51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не залучив її до участі в справі, не надав можливість надавати заперечення стосовно доводів позивача і своїм рішенням позбавив можливості її та її малолітню доньку ОСОБА_5 отримати присуджене судом утримання від ОСОБА_3, порушивши також предметну юрисдикцію, визначену статтею 20 КАС України.

У звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати і закрити провадження у справі, з таких підстав.

Як встановлено судом, постановою державного виконавця Галицького ВДВС міста Львів ВП № 44088021 від 26.02.2018 встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України до повної сплати заборгованості за виконавчим листом №1304/7912/12 від 20.11.2012.

Вважаючи зазначену постанову незаконною, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку колегії суддів апеляційного суду такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, а саме статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) стосовно «суду, встановленого законом» з огляду на нижченаведене.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Частиною першою статті 181 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини четвертої статті 82 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Крім того, пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час вирішення справи) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України (у редакції, чинній на час вирішення справи) встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вирішення справи) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Як видно із матеріалів справи, оскаржувана постанова державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 ВП № 44088021 від 26.02.2018 про встановлення позивачу тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України прийнята при примусовому виконанні виконавчого листа № 1304/7912/12, виданого 20.11.2012 Галицьким районним судом на підставі судового рішення, розглянутого за правилами цивільного судочинства, про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_6 на утримання їхньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, 2000 грн щомісячно з 30.08.2012.

Згідно із частиною першою статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тобто, на спори про оскарження рішень та дій органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень цивільних судів юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 319 КАС України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обовязковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Оскільки у справі, що розглядається, суд першої інстанції помилково розглянув справи за правилами адміністративного судочинства, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 238, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 вересня 2019 року в адміністративній справі № 461/6671/18 скасувати.

Провадження у справі № 461/6671/18 за позовом ОСОБА_3 до Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови ВП №44088021 від 26.02.2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України закрити.

Розяснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_1