Справа № 826/14247/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Костюк Л.О. та Степанюка А.Г.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

представників позивача: - Кравченка А.В.,

- ОСОБА_2,

представника відповідача: - Гудзя О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, в якому просив:

- зобов'язати службових осіб Генеральної прокуратури України вчинити дії, визначені у заяві адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 про забезпечення дотримання права громадянина України на захист № 3/8 від 18.07.2018 р., а саме - звернутись до Міністерства юстиції США із запитом про надання інформації, яка безпосередньо стосується громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та є необхідними для забезпечення дотримання права останнього на справедливий суд, а саме:

- відомостей щодо всіх кримінальних справ (проваджень), які перебувають у провадженні правоохоронних та судових органів США та предмет яких безпосередньо стосується громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та їх поточного статусу;

- поточного статусу кримінальної справи 06CR1989-H, яка перебуває (перебувала) у провадженні United States District Court of Southern District of California, та які рішення прийняті у вказаній вище справі щодо ОСОБА_4;

- поточного статусу кримінальної справи № 2:08-cr-00160-SJF-AKT, яка перебуває (перебувала) у провадженні United States District Court of Eastern District of New York, та які рішення прийняті у вказаній вище справі щодо ОСОБА_4;

- обмежувальних заходів, пов'язаних із вказаними вище справами, які продовжують діяти відносно ОСОБА_4, зокрема, наявності будь-яких обмежень для в'їзду ОСОБА_4 на територію США та вільного виїзду останнього за її межі;

- результатів розгляду та вирішення компетентними органами Турецької Республіки запиту про видачу ОСОБА_4 на територію США для притягнення до кримінальної відповідальності;

- причин, з яких компетентними органами Турецької Республіки не було здійснено видачу ОСОБА_4 на територію США для притягнення до кримінальної відповідальності;

- змісту подальшого листування між компетентними органами США та Республіки Туреччина з питань, які безпосередньо стосуються ОСОБА_4 (у разі здійснення такого листування) та подальших заходів, вжитих США з метою видачі ОСОБА_4 та забезпечення його притягнення до кримінальної відповідальності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь від 26.07.2018 року за № 14/1/2-30431-07, у якій повідомлено про відсутність підстав для звернення до Міністерства юстиції США, надана Генеральною прокуратурою України на підставі та в межах норм чинного законодавства.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_4 за ініціативою правоохоронних органів США був затриманий на території Турецької Республіки 27.07.2007 року працівниками Національної поліції Турецької Республіки за участі працівників Секретної Служби США. Також представник позивача стверджує, що таке затримання було здійснене на підставі ордеру у кримінальній справі № 06CR1989-H, яка перебуває (перебувала) у провадженні United States District Court of Southern District of California, та яка безпосередньо стосувалась ОСОБА_4

Крім того, згідно із отриманою інформацією, у провадженні United States District Court of Eastern District of New York, перебувала кримінальна справа, яка також безпосередньо стосується інтересів ОСОБА_4

18 липня 2018 року на адресу Генеральної прокуратури України надійшла заява адвоката Кравченка А.В. з вимогою звернутися до Міністерства юстиції США із запитом про надання інформації щодо кримінальних справ, які перебувають у провадженні американських правоохоронних органів та стосуються ОСОБА_4.

За результатами розгляду заяви, відповідачем надано відповідь від 26.07.2018 року за № 14/1/2-30431-07, у якій повідомлено про відсутність підстав для звернення до Міністерства юстиції США.

Вважаючи вищевказану відмову протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно, ст. 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Крім того, в ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, невід'ємним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Отже, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 541 Кримінального процесуального кодексу України, міжнародна правова допомога - проведення компетентними органами однієї держави процесуальних дій, виконання яких необхідне для досудового розслідування, судового розгляду або для виконання вироку, ухваленого судом іншої держави або міжнародною судовою установою.

Частиною 1 ст. 545 КПК України визначено, що Генеральна прокуратура України звертається із запитами про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні під час досудового розслідування та розглядає відповідні запити іноземних компетентних органів.

Частиною 1 ст. 548 КПК України визначено, що запит (доручення, клопотання) про міжнародне співробітництво складається органом, який здійснює кримінальне провадження, або уповноваженим ним органом згідно з вимогами цього Кодексу та відповідного міжнародного договору України, а за його відсутності - згідно з цим Кодексом.

З вищезазначеного нормативного визначення вбачається, що міжнародна правова допомога полягає у здійсненні процесуальних дій, та обумовлена проведенням досудового розслідування, судового розгляду чи виконання вироку.

З огляду на те, що відповідач заперечує наявність досудового розслідування чи судового розгляду щодо позивача на території України, колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції щодо правомірності відмови в направленні запиту, оскільки направлення запиту щодо наявного за кордоном провадження не відповідає визначенню міжнародної правової допомоги.

Відповідно до статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з частиною 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Поняття «обвинувачення» слід розглядати з точки зору Конвенції. У такому випадку його можна визначити як «офіційне повідомлення відповідного державного органу, яке висловлює підозру у скоєнні кримінального правопорушення»; це визначення залежить також від наявності чи відсутності «важливих наслідків для становища [підозрюваного]» (Deweer проти Бельгії, §§ 42 і 46; Eckle проти Німеччини, § 73). (цитується по - Довідник із застосування статті 6 Європейської конвенції з прав людини Право на справедливий суд (кримінально-процесуальний аспект), © Рада Європи/Європейський суд з прав людини, 2014 рік https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_criminal_UKR.pdf. Розділ І, частина А, пункт 2.

З огляду на викладене, до моменту отримання будь - якого офіційного повідомлення від уповноваженого органу, позивач не може вважатися обвинуваченим.

Згідно з викладеною у вищезазначеному виданні позицією, Конвенція не зобов'язує держав-учасниць накидати свої правила третім державам або територіям (Drozd і Janousek проти Франції і Іспанії, § 110). Сторони Конвенції не зобов'язані встановлювати, чи судовий розгляд у третій державі, наприклад, внаслідок екстрадиції, буде сумісним із кожною з умов статті 6. (Розділ VI, пункт 349).

При цьому судом першої інстанції було вірно враховано, що Сполучені Штати Америки не є стороною Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, відповідно до відповіді Генерального консульства України в Сан-Франциско від 06.07.2018 року № 61412/19-540-456, вбачається, що центральним органом України та Сполучених Штатів Америки, які уповноважені розглядати порушені позивачем питання, є Міністерство юстиції України, Генеральна прокуратура України та Міністр юстиції США або призначена ним особа, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що у позивача наявні інші способи для отримання запитуваної ним інформації (у зв'язку із неможливість надання такої Генеральною прокуратурою України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.О.Костюк

А.Г.Степанюк

Повний текст виготовлено 26 березня 2019 року.