Справа № 620/318/19
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Чернігів Справа № 620/318/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зайця О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Командування Сухопутних військ Збройних сил України військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні; стягнення з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2017 року в сумі 306 514 (триста шість тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 08 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що при звільненні зі служби відповідач несвоєчасно провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги Кодексу законів про працю.

Ухвалою судді від 31.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачу 15-денний термін з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позовну заяву.

У встановлений ухвалою суду строк відповідач надав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що норми законодавства про працю на позивача не поширюються, оскільки на момент виключення зі списків особового складу частини він був військовослужбовцем.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних України (по особовому складу) від 19 січня 2017 року № 17 позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 2017 року № 41 він виключений із списків особового складу частини та направлений для зарахування на військовий облік до Чернігівського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області.

Під час звільнення військової служби з позивачем не був проведений повний розрахунок за належне грошове забезпечення, а саме його складової індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2017 року.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до суду. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 по справі №825/2046/17 зобов`язано Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. На виконання даного рішення суду 07.02.2018 позивачу перераховане належне грошове забезпечення.

Вважаючи затримку в проведенні з ним розрахунку при звільненні незаконною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Суд зазначає, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток це визначений нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу. Середній заробіток відображає регулярні виплати, зумовлені системами заробітної плати, і є типовим для даного працівника. Середній заробіток визначається з фактичної заробітної плати за минулий час.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до даних відносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 77 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття грошове забезпечення відрізняється від поняття заробітна плата і не корелюється з ним.

Оскільки ОСОБА_1 проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, є необґрунтованими, та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 27 березня 2019 року.

Суддя О.В. Заяць