Справа № 142/47/19
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 142/47/19

Головуючий у 1-й інстанції: Гринишина А.А.

Суддя-доповідач: Моніч Б.С.

27 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Охрімчук І.Г. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Поліцейського роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Поліцейського роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В :

І. СТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 18 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Піщанського районного суду Вінницької області з позовом до поліцейського роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаманту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича з позовом про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК № 552750 від 10 січня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень, як незаконної.

2. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з винесеною відносно нього постановою він не згоден, так як вона є незаконною та необґрунтованою, оскільки не відображає дійсних обставин справи.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року позов ОСОБА_3 до поліцейського роти № 3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, задоволено частково.

4. Змінено захід стягнення, застосований відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 552750 від 10 січня 2019 року, яка винесена поліцейським роти № 3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшим сержантом поліції Васютою В.М., звільнено ОСОБА_3 від адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень, обмежившись усним зауваженням.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Судом встановлено, що відповідно до постанови поліцейського роти № 3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти В.М., серії НК № 552750 від 10 січня 2019 року позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень за порушення вимог п. 2.1 "ґ", 2.1 "а" Правил дорожнього руху, яке полягало в тому, що 10.01.2019 року 02 годин 30 хвилин, у м. Луцьк, вул. Ковельська 84, водій, керуючи т/з не мав при собі та не пред'явив поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

6. Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

7. Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо правомірності винесення такої постанови, прийшов до висновку про її правомірність з огляду на те, що відповідачем доведений факт порушення позивачем ПДР, а саме те, що водій не мав при собі та не пред'явив на вимогу працівників поліції документи, передбачені п. 2.1. ПДР.

8. Зважаючи на те, що скоєне ОСОБА_3 правопорушення не потягло за собою настання будь-яких негативних наслідків, правопорушення вчинене особою вперше, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість звільнити позивача від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, задовольнивши частково позовні вимоги.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

9. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

10. В обґрунтування апеляційної скарги вказує про те, що суд першої інстанції неправомірно замінив захід стягнення за вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

11. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оголошуючи позивачу усне зауваження, суд першої інстанції не врахував, що в даній справі він не є органом, який уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки відповідно до ч.1 ст. 222 КУпАП розгляд такої справи віднесений цим Кодексом до відання органів Національної поліції та, відповідно, саме ці органи вправі вирішувати питання про можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП.

12. Вказав, що при винесенні оскаржуваної постанови інспектор керувався ПДР України та КУпАП, в постанові чітко описане правопорушення, яке було скоєно. Накладене інспектором стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. в результаті притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП встановлене санкцією ч. 1 ст. 126 КУпАП, як фіксоване та безальтернативне та не передбачає іншого виду стягнення окрім штрафу.

13. Застосування судом п.4 ч.3 ст.286 КАС України вважає необґрунтованим та безпідставним.

14. Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, що не перешкоджає розгляду справи.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

15. Згідно ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

16. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

18. Закон України "Про дорожній рух" регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов'язки і відповідальність суб'єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об'єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об'єднань).

19. Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

20. Відповідно до положень п. 1.1. Правил дорожнього руху, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

21. Згідно з вимогами п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

22. У відповідності до вимог п. 2.1 Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, у тому числі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

23. Відповідно до вимог п. 2.4 Правил дорожнього руху України на вимогу працівників поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені у п. 2.1. ПДР.

24. Статтею 16 Закону № 3353-XII визначено основні права та обов'язки водія транспортного засобу, якими, зокрема вказано, що водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

25. Положенням ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачено накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, зокрема за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

26. Положеннями п.п. 3,5 ч.1 ст. 23 ЗУ "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення та здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події.

27. В силу вимог ч.1 ст.35 ЗУ "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

28. Суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки водій не мав при собі та не пред'явив на вимогу працівників поліції документи, передбачені п. 2.1. ПДР.

29. Одночасно суд прийшов висновку, що оскільки дане правопорушення не потягло за собою будь-яких наслідків, правопорушення вчинене особою вперше, то наявні підстави обмежитися щодо позивача усним зауваженням з застосуванням положень статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення та звільнити його від адміністративної відповідальності.

30. В позовній заяві позивач вказував, що постанова про адміністративне правопорушення відповідачем винесена без правових на те підстав та із порушенням процесуального порядку винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення.

31. Незважаючи на той факт, що суд першої інстанції не надавав юридичної оцінки цим доводам позивача, останній судове рішення не оскаржував, апеляційної скарги на судове рішення не подавав. Зазначене свідчить про його згоду з судовим рішенням в частині скоєння ним правопорушення.

32. Суд звертає увагу, що апеляційна скарга на судове рішення подана відповідачем. Позивачем апеляційна скарга на судове рішення не подана. Відтак, суд не вправі оцінювати судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

33. За таких обставин, судом апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 КАС перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів апеляційної скарги, щодо його неправомірності в частині заміни заходу стягнення за вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

34. Частина доводів апеляційної скарги зводяться до того, що повноваження застосовувати положення статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення мають виключно органи, наділені правом проводити розгляд справи про адміністративні правопорушення.

35. Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо зміни заходу стягнення, звільнивши позивача від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, виходячи з наступного.

36. Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

37. Відповідно до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступень його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

38. Судом першої інстанцій встановлено, що позивач до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, відсутні обставини, що обтяжують його відповідальність, шкоди його діями не завдано.

39. Відповідно до вимог ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

40. Статтею 22 КУпАП встановлюється, що усне зауваження може бути зроблено лише за малозначне правопорушення. Законодавство не містить їх переліку або вказівок на ознаки, що дозволяють судити про малозначність провини. Стаття не передбачає обов'язковості звільнення від адміністративної відповідальності за всі малозначні правопорушення, а передбачає тільки право прийняти таке рішення.

41. Статтею 288 КУпАП встановлено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

42. Відповідно до ст. 293 орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:

1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;

2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;

3) скасовує постанову і закриває справу;

4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

43. Аналогічні норми містяться і у положеннях ч.3 ст.286 КАС України, який набрав чинності з 15.12.2017 року.

44. Так, відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

45. Із вищезазначеного вбачається, що суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, однак не звільнити особу від відповідальності у зв'язку із малозначністю.

46. Це пов'язано з тим, що сфера застосування ст.22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) поширюється виключно на орган, уповноважений вирішувати справу.

47. Частиною 1 ст.126 КУпАП передбачено накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, зокрема за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

48. Тобто, законодавцем чітко встановлений відповідний вид санкцій (штраф), який підлягає застосуванню до правопорушника у разі прийняття органом, уповноваженим вирішувати справу, постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

49. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аналізуючи вказані правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності, адміністративним судом не вирішується питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд може визнати незаконним і скасувати рішення про накладення адміністративного стягнення або відмовити у цьому. Суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

50. Відтак, змінюючи захід стягнення та оголошуючи позивачу усне зауваження, суд першої інстанції не врахував, що в даній справі він не є органом, який уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки в силу статті 222 КУпАП розгляд такої справи віднесений цим Кодексом до відання органів Національної поліції та, відповідно, саме ці органи вправі вирішувати питання про можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності при малозначності правопорушення на підставі статті 22 КУпАП.

51. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду у справах №660/575/16-а від 31.01.2018 року та №678/896/17 від 12.04.2018 року.

52. Разом з тим, суд, встановивши, що були підстави для звільнення особи від відповідальності у зв'язку з малозначністю, не позбавлений права надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу в силу положень п.2 ч.3 ст.286 КАС України.

53. Перевіряючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення позивача від адміністративної відповідальності колегія суддів враховує наступне.

54. В оскаржуваній постанові суд обмежується виключно зазначенням, що порушення правил дорожнього руху не потягло будь-яких наслідків.

55. Зазначені висновки суду є немотивованими та не можуть слугувати для звільнення особи від відповідальності, виходячи з наступного.

56. Частиною першою статті 1187 Цивільного Кодексу України визначено, що діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, як така, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб визнається джерелом підвищеної небезпеки.

57. Правила безпеки дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року розроблені відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

58. Пунктом 1.3 Правил визначено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Пунктом 1.4 Правил визначено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

59. Статтею 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

60. Позицію суду першої інстанції, яка полягає в тому, що всі порушення правил дорожнього руху, які не тягнуть за собою негативних наслідків слід визнавати малозначними, колегія суддів вважає неправомірною і такою, що суперечить встановленій чинним законодавством системі розмежування окремих правопорушень в сфері порушення правил дорожнього руху.

61. Кодекс України про адміністративні правопорушення якраз і встановлює відповідальність за ті порушення правил дорожнього руху, які не потягнули за собою негативних наслідків або якщо ці наслідки не спричинили тілесних ушкоджень певного ступеня тяжкості. Спричинення інших, більш тяжких наслідків, внаслідок порушень правил дорожнього руху взагалі тягне кримінальну відповідальність.

62. Під малозначністю правопорушення слід розуміти таку дію чи бездіяльність, що формально і містить ознаки адміністративного правопорушення, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

63. За наведених вище обставин вчинене правопорушення могло заподіяти шкоду іншим учасникам дорожнього руху, позбавивши їх права на страхове відшкодування у разі дорожньо-транспортної пригоди, а тому підстав визнавати його малозначним суд першої інстанції не мав.

64. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

65. Наведене вище підтверджує доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги.

66. На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

67. Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

68. У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

69. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

70. Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Поліцейського роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича задовольнити повністю.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 30 січня 2019 року у справі № 142/47/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Поліцейського роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Васюти Володимира Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 березня 2019 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Охрімчук І.Г. Капустинський М.М.