Справа № 1840/3219/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 р.Справа № 1840/3219/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, повний текст складено 03.12.18 року по справі № 1840/3219/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення та повідомлення,зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту -ДМС України, перший відповідач), Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - УДМС України в Сумській області, другий відповідач), в якому просить скасувати рішення ДМС України від 27.06.2018 за № 207-18 та повідомлення УДМС України в Сумській області від 10.06.2018 № 18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Сумській області повторно розглянути заяву від ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вищевказані рішення та повідомлення є протиправними, оскільки, відповідачі при їх прийнятті не врахували інформації щодо країни Бангладеш, яка свідчила про наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність та існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини, не у повному обсязі дослідили обставини щодо причин, з яких позивачу довелось залишити свою країну. Стверджує, що існує реальна загроза його життю через політичні переслідування, внаслідок його активної участі у діяльності політичної партії Бангладешської націоналістичної партії.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 по справі № 1840/3219/18 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (, вул. Герасима Кондратьєва, 27, м. Суми, 40000) про скасування рішення та повідомлення, зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 по справі № 1840/3219/18 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у ОСОБА_1 були наявні обґрунтовані побоювання піддатися незаконному, політично вмотивованому покаранню у вигляді довічного ув'язнення та загроза вбивства прихильниками урядової партії через належність до членів студентської організації «ОСОБА_13», наближеної до Бангладешської націоналістичної партії (BNP), обрання генеральним секретарем відділку цієї партії поліцейського округу Шафаран, участі 17.01.2011 в м. Сілхет у страйку проти політики уряду Бангладеш, під час якого загинув один із лідерів урядової партії, подальшого арешту, оголошення у розшук та винесення 28.09.2015 відносно нього незаконного рішення про засудження до довічного ув'язнення. Вищенаведеному не було надано належної оцінки ні при проведенні співбесіди, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Вказує, що інформація по країні походження є загальновідомою, а тому ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У зв'язку з тим, що судом першої інстанції не було забезпечено права позивача на допомогу перекладача, ОСОБА_1 не розумів суті поставлених йому питань, оскільки не володіє ані української, ані російської, ані англійської мови, внаслідок чого не зміг надати відповідні пояснення, які б вплинули на розгляд справи відносно нього. Вказане порушення мало місце і на стадії розгляду справи працівниками УДМС в Сумській області, що в подальшому вплинуло на їх рішення. Також працівниками УДМС в Сумській області було незаконно звинувачено позивача у підробці документів. Враховуючи викладене, вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення ДМС України від 27.06.2018 № 207-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Представник відповідачів у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, як цілком необґрунтовані та безпідставні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає його прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України, із з'ясуванням в повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

Зазначив, що в ході аналізу повідомлених позивачем фактів та співвідношення їх з наданими документами встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей. При цьому позивач не зміг назвати жодної політичної акції, яку б він організовував чи в якій брав участь, твердження щодо його політичної діяльності були надзвичайно загальними, не змістовними, через що не виглядали переконливими. Враховуючи інформацію по країні походження позивача, відповідно до якої шахрайські та фіктивні офіційні документи зазвичай легко досяжні в Бангладеш, в поєднанні з даними співбесіди, яка проводилася з позивачем, достовірність документів, на які посилався ОСОБА_1, мала бути серйозно поставлена під сумнів та могла бути не прийнятна в якості доказів. З огляду на викладене, твердження позивача щодо його політичної активності як секретаря студентської організації ОСОБА_13 не можна вважати правдоподібними.

Крім того, було взято до уваги умови та обставини, за яких позивач залишив країну свого походження, час знаходження позивача на території інших держав до прибуття в Україну, невжиття позивачем заходів щодо звернення з метою отримання політичного притулку під час перебування в Індії, Росії, підстави, за яких позивача було затримано під час перетину державного кордону України в Словацьку Республіку, порушення позивачем вимог п.2 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (позивач незаконно перетнув державний кордон України, однак без зволікань не звернувся до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

За таких обставин, відповідачі обґрунтовано вважали, що серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця та визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, вважає, що рішення від 27.06.2018 № 207-18 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує тимчасового або додаткового захисту, є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Зазначив, що співбесіди 02.02.2018, 05.03.2018, 25.04.2018, 04.05.2018 проводилися з позивачем за його бажанням в присутності кваліфікованого перекладача з англійської мови Курашвілі О.В., який був запрошений особисто заявником. Отже, твердження представника позивача про відсутність перекладача, порушення його прав та неможливість надати обґрунтовані пояснення у зв'язку з цим є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не знаходять підтвердження.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 22.01.2018 р. ОСОБА_1, громадянин Республіки Бангладеш, звернувся до управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.10). Стверджував, що у нього існують побоювання стати жертвою актів насильства на політичному підґрунті, терористичних атак з використанням вибухових пристроїв, бути підданим незаконному та політично вмотивованому покаранню у вигляді довічного ув'язнення за злочин, існує реальна загроза його життю через політичні переслідування, внаслідок його активної участі у діяльності студентської організації «ОСОБА_13», наближеної до Бангладешської націоналістичної партії.

За наслідками розгляду його заяви УДМС України в Сумській області складено висновок від 08.05.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (т.1 а.с.41-53).

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.06.2018 р. № 207-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.40).

Позивач, вважаючи оскаржувані рішення протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину за конвенційними ознаками відповідно до пунктів 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», окрім усних заяв позивача, які носять сумнівний та недостовірний характер. Також суд зазначив, що позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту в контексті п.14 ч.1 ст.1 та ч.1 ст.18 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», а тому, оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання заявнику статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (ч.13 ст.10 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач мав обов'язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Тому доводи скаржника про те, що ненадання документального доказу усних тверджень при наявності інформації по країні походження не повинно бути перешкодою для прийняття позитивного відносно позивача рішення спростовуються вищевикладеними нормами міжнародних правових актів, які підтверджують обов`язок особи щодо доведення побоювань стати жертвою переслідування у країні походження біженця.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторони. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 січня 2018 року, заявник зазначив, що обставиною, яка змусила його виїхати з країни походження та постійного місця проживання, є загроза його життю через побоювання піддатися незаконному, політично вмотивованому покаранню у вигляді довічного ув'язнення та загрозу вбивства прихильниками урядової партії, внаслідок активної його участі у діяльності студентської організації «ОСОБА_13», наближеної до Бангладешської націоналістичної партії (BNP), як генерального секретаря відділку цієї партії поліцейського округу Шафаран.

Стверджував, що через політичну активність у Бангладеш його звинувачують у злочині, якого він не вчиняв. Так, після проведення 17.01.2011 в м. Сілхет страйку проти політики уряду Бангладеш, під час якого загинув один із лідерів урядової партії, в якому позивач особисто участі не брав, його заарештували у складі групи осіб, яких підозрювали у скоєнні цього вбивства. Внаслідок чого позивач провів за ґратами понад 6 місяців, за допомогою втручання адвоката був звільнений. У зв'язку з тим, що кримінальна справа відносно нього не була закрита і до поліції позивач не з'являвся, його було оголошено у розшук та 28.09.2015 відносно нього винесено незаконне рішення про засудження до довічного ув'язнення. На підтвердження своїх слів, позивач надав сертифікати від 02.01.2018 та від 11.01.2018, видані президентом партії ОСОБА_13, які за інформацією позивача він отримав поштою в січні 2018 року.

Разом з цим, в ході аналізу повідомлених позивачем фактів та співвідношення їх з наданими документами, встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей.

Так, мають місце розбіжності у даті, коли позивач став генеральним секретарем партії (спочатку - в кінці 2009 року, на співбесіді від 04.05.2018 - з 2010 року, в сертифікаті від 08.01.2018 - в 2011 році), при цьому, події, на які посилається позивач у своїй заяві, відбулися 17.01.2011. Вказана в сертифікатах дата народження позивача (04.01.1994) не збігається з датою, зазначеною в свідоцтві про його народження (08.01.1994). З приводу встановлених розбіжностей позивач не надав достатніх та переконливих пояснень.

З аналізу інформації по країні походження встановлено, що в Бангладеш протягом тривалого часу зберігається досить напружена внутрішньополітична ситуація, з традиційним жорстким протистоянням провладних сил та опозиції, яке періодично ускладнювалося терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні партії Бангладеш, у першу чергу, Націоналістична партія Бангладеш, з одного боку, і правляча партія «Авамі Ліг» перебувають у стані практично перманентної боротьби, що супроводжується масовими протестними акціями, які призводили до збройних сутичок та загибелі людей.

В Бангладеш акції протесту часто обтяжені проявами насильства за участі членів студентських організацій, пов'язаних з основними політичними партіями. У більшості випадків, протягом останніх декількох років сутички відбулися між активістами студентської організації «Бангладеш Чхатра Ліг», пов'язаної з «Авамі Ліг», з одного боку та наближеним до БНП угрупуванням «ОСОБА_13» і наближеним до іншої проісламської опозиційної партії «Джамаат-і-Ісламі» - «Ісламі Чхатра Шібір», з іншого боку. Особливого загострення ситуація з безпекою набуває напередодні та під час національних та місцевих виборів. (Джерело: Інформаційно-довідкові матеріали Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 №640/17-500-1955).

Таким чином, якщо позивач дійсно був би активним політичним діячем, організовував та приймав участь у акціях протесту, страйках тощо, він зміг би детально розповісти про свою діяльність та назвати найбільш масштабні політичні заходи за його участю.

Однак, позивач не зміг назвати жодної політичної акції, яку він організував чи в якій приймав участь, вкрай поверхнево орієнтувався в політичній програмі та ідеології БНП, студентським крилом якої є «ОСОБА_13», його відповіді носили загальний характер та не відповідали тому обсягу знань, які повинен мати активний партійний діяч, що обіймає посаду генерального секретаря партії, що поставило під сумнів об'єктивність та достовірність його тверджень щодо його політичної активності як секретаря вказаної організації.

Відповідно до інформації по країні походження Бангладеш, яка була використана при прийнятті рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інформацією МЗС України (лист від 21.07.2017 № 640/17-500-1955) Бангладеш не є проблемною країною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, що у першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем. В Бангладеш дуже поширена практика підробки документів, які надають громадяни під час звернення за захистом у різних країнах. Зазвичай листи на підтримку членства у різних партіях видаються для полегшення процедури звернення за захистом, навіть якщо інформація в них неправдива.

У доповіді Департаменту Канади по імміграції і біженцям « Бангладеш: Доклады о поддельных документах», 20 сентября 2010 года, ВООЮ3532.Е, вказано, що існує значна поширеність підроблених документів, включаючи паспорти, свідоцтва про народження, банківські виписки, податкові документи, офіційні документи, шкільні документи, свідоцтва про шлюб тощо, «...нет никаких трудностей, чтобы кто-либо мог получить эти документы. Качество зависит от цены» http://www.refworld.org/docid/4ddl 13f92.html [доступ 4 мая 2018].

Відповідно до спеціального запиту щодо оцінки справжності документів, які надаються особами, що шукають притулок з Бангладеш, опублікованому Європейською комісією в 2014 році, в якому міститься інформація від 21 країни-члену ЄС, дуже легко отримати різні види шахрайських документів.

Надані позивачем на підтвердження своїх побоювань щодо політичного вмотивованого кримінального переслідування копії документів про його затримання, обвинувальний висновок та вирок суду, отримані позивачем від адвоката з перекладом на англійську мову в 2018 році, колегія суддів оцінює критично з наступних підстав.

Як проаналізовано, в Бангладеш легко отримати будь-які документи, що можуть обґрунтувати клопотання, тому вони не можуть бути прийняти як беззаперечні докази. З проведеного аналізу наданих позивачем документів вбачається, що вони датуються різними роками створення, але оформлені аналогічно один одному, записи на них зроблені однією особою. Тобто, це не є первинними копіями документів. Відповідно до письмових пояснень позивача від 07.05.2018 року, адвокат зробив запит до суду щодо отримання засвідчених копій документів. Однак, ці копії належним чином не засвідчені. Також, є зауваження і до оформлення перекладу цих документів, а саме: переклади на англійську мову не підкріплені до оригіналів, з яких здійснено переклад.

Враховуючи те, що вищезазначені документи надані адвокатом позивача, який представляв його інтереси з 2011 року та беручи до уваги інформацію стосовно того, що батько позивача в 2015 році отримав оригінал вироку суду, логічно було б очікувати отримати від адвоката саме первинні копії всіх документів, а не зроблені в січні 2018 року.

Крім того, отримавши від адвоката без зволікань вищевказаний пакет документів, позивач не зміг надати жодного документа, які запитувалися під час співбесід: фотографії, інформацію щодо підтвердження його політичної діяльності з печатних та електронних ЗМІ, студентський квиток тощо.

Оскільки з заслуговуючи довіру джерел встановлено, що шахрайські та фіктивні офіційні документи зазвичай легко досяжні в Бангладеш, а Позивач надав непослідовні та суперечливі свідчення щодо його політичної діяльності, тому достовірність документів, на які посилається позивач, повинна бути серйозно поставлена під сумнів та вони не можуть бути прийняті в якості доказів.

Як вбачається зі змісту матеріалів співбесіди, висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1, заперечень на відзив на позовну заяву, апеляційної скарги, позивач стверджує, що після звільнення з в'язниці в липні 2011 року він переховувався від правоохоронних органів та перебував у розшуку. Однак, з копії наданого позивачем паспорта вбачається, що позивач його отримав 20.12.2012, особисто звернувшись до відповідного державного органу Бангладеш. Також, позивач повідомив, що з 2012 року по 2014 рік був студентом очного відділення Інституту бізнесу і технологій. Тобто, виходячи з його тверджень, він отримав паспорт та вступив до навчального закладу, перебуваючи у розшуку. До того ж, позивач залишив територію Бангладеш вже після винесення вироку суду, звернувшись особисто до посольства Індії в Бангладеш та отримавши офіційно туристичну візу. Він легально, через прикордонний пункт пропуску, в'їхав до Індії, де перебував тривалий час. Взагалі, позивач не зміг назвати статтю Кримінального кодексу Бангладеш, за якою його звинувачують.

За інформацією підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Сумській області від 29.01.2018 №239/23-2018, позивач в міжнародному розшуку не перебуває. У відкритих джерелах не знайдено відомості про повідомлену позивачем акцію протесту, яка проходила в м. Сілхет 17.01.2011 року. Позивач теж не надав посилання на такі джерела.

Згідно інформації по країні походження, представникам опозиції відмовляли у виїзді з країни. http://dfat.gov.au/about- us/publications/Documents/country-information-report-bangladesh.pdf, остання дата доступу 05.05.2018, неофіційний переклад.

Враховуючи те, що між твердженнями позивача, наданими документами та встановленими фактами існували суттєві протиріччя, а також за наявності підстав для визнання неправдоподібними тверджень про те, що позивач був генеральним секретарем партії «ОСОБА_13» та активно займався політичною діяльністю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження заявника щодо існування реального, політично вмотивованого кримінального переслідування позивача є неправдоподібним.

Крім того, у відповідності до п.2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач мав повідомити про свій намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, негайно під час в'їзду в Україну та незаконного перетину державного кордон України, та звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, цього не зробив.

Так, позивач не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ані після незаконного перетину кордону України в березні 2017 року, ані під час перебування у м. Києві протягом 5 місяців, ані перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. Також, позивач не повідомляв про наявність у нього побоювань стати жертвою переслідування за політичні переконання та не згадував про існування політично вмотивованого кримінального переслідування ані перебуваючи в Індії, Китаї, Російській Федерації, ані під час затримання прикордонним нарядом на ділянці ВПС «Великий Березний» при спробі нелегального перетину державного кордону України в Словацьку Республіку у складі групи осіб, ані в ході судового розгляду клопотання Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ані під час вирішення питання про його примусове видворення, ані під час перебування у Пункті. Обґрунтованих пояснень з приводу неможливості звернення заявника за відповідним захистом до міграційних органів в Індії, Китаї, Російській Федерації та в Україні протягом тривалого часу скаржником як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій не надано.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ставить під сумнів щодо існування реальної загрози життю та свободі позивача в країні громадянської належності та свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З урахуванням викладеного, відповідачі обґрунтовано вважали, що позивач тільки після невдалої спроби потрапити до країн ЄС подав заяву з метою залишитися на території України та в січні 2018 року отримав документи з метою підсилення його заяви на отримання захисту.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Вищенаведене дає можливість зробити висновок про те, що інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, а серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, позивач не може вважатися і особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед фактів, повідомлених ним, немає підстав для визнання його такою особою у розумінні п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та ст.15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/Еи від 13 грудня 2011 року (ризик отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, катування чи нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, серйозної і індивідуальної загрози життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту). Так, згідно з інформацією по країні походження, на території Бангладеш не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, не визнаються достовірними твердження, що в Бангладеш існує кримінальне переслідування позивача, відповідно до інформації МЗС України (№640/17-500-1955 від 21.07.2017), Бангладеш не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, а західні держави турбує, в першу чергу, нелегальна міграція з цієї країни.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 27.06.2018 р. № 207-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято законно, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи (позов, відповідь на заперечення, технічний запис судового засідання) констатує, що доводи апеляційної скарги в частині порушення права Хана Хусаіна Ахмед користуватися послугами перекладача на стадії розгляду справи представниками УДМС України в Сумській області та в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження.

Так, співбесіди від 02.02.2018, від 05.03.2018, від 25.04.2018 та від 04.05.2018 були проведені представниками УДМС України в Сумській області з позивачем за допомогою кваліфікованого перекладача з англійської мови Курашвілі О.В. та Кременко В.Ю., що підтверджується відповідними копіями, у тому числі протоколом від 22.01.2018 (т.1, зв.бік а.с. 162), розпискою перекладача від 05.03.2018 (т.1, а.с.222).

З копії протоколу співбесіди від 02.02.2018 вбачається, що на запитання, чи добре він розуміє перекладача, заявник відповідає "так", і засвідчує це своїм підписом, наприкінці документа зазначено, що протокол Хану Хусаіну Ахмеду зачитано та перекладачем Кременко В.Ю. здійснено переклад на англійську мову, зі слів заявника записано вірно (т.1 а.с.185-191). Протоколи співбесіди від 05.03.2018, від 25.04.2018 та від 04.05.2018 також підписано як ОСОБА_1, так і перекладачем Курашвілі О.В., у цих протоколах на питання "якою мовою заявник бажає провести співбесіду", він відповідає - англійською (т.1 а.с.223-231, 241-247, 254-259).

Слід відмітити, що позивач участі під час розгляду справи в суді першої інстанції не приймав, його інтереси представляла ОСОБА_12, яка діяла на підставі доручення Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 13.08.2018 № 000854 та довіреності від 13.08.2018. Вказана особа склала позов, заперечення на відзив та апеляційну скаргу. Під час розгляду справи у суді першої інстанції ані нею, ані позивачем не подавалися клопотання про розгляд справи за особистою участю позивача.

Колегією встановлено, що всім обставинам, на які посилався позивач в заяві-анкеті та під час проведення з ним співбесід, відповідачами та судом першої інстанції була надана належна оцінка, отже, він мав можливість донести свою позицію та відповідно був почутим. Інших обставин та доказів, окрім тих, яким надана відповідачами та судом оцінка, апелянт в скарзі не зазначає.

Отже, твердження представника позивача про відсутність перекладача, що призвело до порушення прав Хана Хусаіна Ахмед та неможливість надати обґрунтовані пояснення, у зв'язку з наведеним вище, є необґрунтованими та такими, що спростовуються дослідженими матеріалами справи.

Таким чином, перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року по справі № 1840/3219/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 26.03.2019 року.