Справа № 808/1874/18 (ПР/280/22/18)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2019 року м. Дніпросправа № 808/1874/18 (ПР/280/22/18)
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року, (суддя суду першої інстанції ОСОБА_2.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя, повне судове рішення складено 19.12.2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

21 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії у разі втрати годувальника, та зобовязати відповідача призначити йому пенсію у разі втрати годувальника батька позивача ОСОБА_3, який помер 25.01.2015 року, і провести виплату пенсії.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач є інвалідом ІІІ групи загального захворювання з березня 2015 року. Все життя позивач проживає разом з батьками за адресою АДРЕСА_1. Батько позивача ОСОБА_3 за життя отримував пенсію за віком, в січні 2015 року він помер. Останні роки батько позивача дуже хворів, переніс інсульт, позивач доглядала за ним, фактично батько був єдиним годувальником у родині та позивач перебувала на його утриманні. 21.03.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії у звязку з втратою годувальника, однак Центральне ОУПФУ м. Запоріжжя відмовило їй у призначенні пенсії з підстав того, що позивач не має право на призначення такого виду пенсії. Таку відмову пенсійного органу позивач вважає неправомірною та такою, що порушує її права та законні інтереси.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову. Також, позивач зазначає, що твердження суду першої інстанції, що позивач ще за життя отримувала пенсію по інвалідності не відповідає дійсності, оскільки пенсію по інвалідності їй було призначено в березні 2015 року після смерті батька.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що суд І інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог вірно вказав, що право на призначення пенсії у разі втрати годувальника мають діти, старші 18 років лише в тому випадку, якщо інвалідність настала до 18 років та або якщо показання для встановлення інвалідності були наявні до 18-ти років. Оскільки позивач не є особою з інвалідністю, що стала інвалідом до досягнення 18-ти років, вона не має права на отримання пенсії по втраті годувальника.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, а також відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, є інвалідом ІІІ-групи загального захворювання. з 11.03.2015 отримує пенсію по інвалідності III групи загального захворювання, у відповідності до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " № 1058 в Центральному об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України м.Запоріжжя.

У травні 2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою від 21.03.2018 про призначення пенсії по втраті годувальника батька ОСОБА_3 (копію заяви додано позивачем).

Відповідач, листом від 03.04.2018 № 193/С-9 відмовив позивачу в перерахунку пенсії у разі втрати годувальника з підстав відсутності у позивача права на призначення такої пенсії.

Позивач не погодившись з відмовою відповідача у призначенні пенсії звернулась до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є особою з інвалідністю, що стала інвалідом до досягнення 18 років, тому вона не має права на призначення пенсії по втраті годувальника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоровя, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (ОСОБА_4), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатні члени сімї особи, зниклої безвісти, у порядку, передбаченому Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти", які були на її утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу годувальника, мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника у порядку, встановленому цим Законом, якщо інше не передбачено Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти».

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», непрацездатними членами сім'ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні.

У відповідності до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Отже, право на пенсію у звязку із втратою годувальника мають непрацездатні члени сімї померлого, що за життя перебували на його утриманні, чи отримували від нього допомогу, що була єдиним джерелом для їхнього існування, зокрема діти до досягнення 18 років, або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Як свідчать встановлені обставини справи, на день смерті свого батька ОСОБА_1 не була непрацездатною. Інвалідність ІІІ групи позивачу було встановлено 11 березня 2015 року, пенсію по інвалідності призначено в березні 2015 року, тобто після смерті батька, яка мала місце в січні 2015 року. Жодних доказів того, що позивач мала показання для призначення інвалідності до 18-ти років матеріали справи не містять.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не відноситься до кола осіб, які мають право на призначення пенсії у звязку із втратою годувальника.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що той факт, що позивач, будучи працездатною особою, не працювала за життя батька, а пенсія батька була джерелом для існування їхньої родини, не є підставою для набуття нею право на пенсію по втраті годувальника після смерті її батька.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для зміни або скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року в адміністративній справі №808/1874/18 (ПР/280/22/18) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підставляє відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена 27.03.2019 року.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай