Справа № 826/16191/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Адам Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з Міністерства юстиції України на його користь 164218,79 грн заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 01.03.2016 по 30.11.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2015 його поновлено на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 15.04.2015, проте, станом на момент звернення до суду з даним позовом, відповідач не виконав рішення суду та не поновив його на роботі, в той час, як Міністерство юстиції України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 №17, є правонаступником прав та обов'язків Державної виконавчої служби України, в тому числі щодо виплати заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Міністерства юстиції України на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 01.03.2016 по 30.11.2017 в розмірі 112629,02 грн.

При цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач без поважних підстав не був поновлений на посаді, відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт наголошує, що ліквідація Державної виконавчої служби України не передбачає обов'язку Міністерства юстиції України виплачувати кошти поновленим на роботі працівникам ДВС, оскільки вони не перебували у трудових відносинах з Міністерством юстиції України. Скаржник зауважує, що вимоги позивача стосуються питань стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та не стосуються питань реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів. Також наголошує, що відповідач став стороною виконавчого провадження лише 15.04.2018 року, тому не міг поновити позивача на посаді. Апелянт вказує на невірне обрання позивачем способу захисту своїх прав.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів, викладених у скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2015, за позовом ОСОБА_3 визнано протиправним та скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної виконавчої службу України від 14.04.2015 №219/к про звільнення ОСОБА_3 та поновлено його на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 15.04.2015.

21.11.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову ВП №49508645 про заміну сторони виконавчого провадження з Державної виконавчої служби України на Міністерство юстиції України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2018 цю постанову від 21.12.2015 ВП №49508645 про заміну сторони виконавчого провадження визнано протиправною та скасовано.

27.04.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з Державної виконавчої служби України на Міністерство юстиції України.

Станом на момент звернення позивача до суду наказ про поновлення на роботі Міністерством юстиції України не видавався і, відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу йому не виплачувався, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.6 ст.235 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 3 ст. 14 цього Кодексу, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов'язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважності, внаслідок яких судове рішення виконано несвоєчасно.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов'язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки; беззаперечним є і його обов'язок виплатити особі середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (в разі наявності такої затримки).

Порядок обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначений у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 10 Порядку №100, зокрема у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 20.06.2018 по справі № 825/203/16.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із наявною в матеріалах справи довідкою ДВС від 16.01.2018 №16-42/66, середньоденний заробіток позивача на дату звільнення складав 98, 00 грн.

Наказом ДВС України від 23.04.2013 № 300/к позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 1960, 00 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» від 06.04.2016 №292 встановлено мінімальний розмір посадового окладу за групою оплати праці, так, головному спеціалісту державного органу встановлено оклад у розмірі 4308,00 грн.

Згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці державних органів» від 18.01.2017 №15 встановлені посадові оклади на посадах державної служби за групами оплати праці, згідно якої головному спеціалісту державного органу встановлено оклад у розмірі 5900,00 грн.

З урахуванням норми тривалості робочого часу на 2016 та 2017 роки тривалість періоду затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 01.03.2016 по 30.11.2017 складає 210 днів у 2016 році та 229 днів у 2017 році.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача у 2016 році складала 214,66 грн, а у 2017 році - 294,98 грн, то ж, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у 2016 році становить 45078,60 грн (210 х 214,66), у 2017 році - 67550,42 грн (229 х 294, 98), разом: 45078,60 + 67550,42 = 112629,02 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, при цьому, обґрунтовано не взяв до уваги подану відповідачем довідку про розрахунок середньоденної заробітної плати, оскільки стягнення середнього заробітку відбувається із обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи та коефіцієнту підвищення посадового окладу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає стягненню, саме, з Міністерства юстиції України, оскільки, при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов'язку є порушенням його трудових гарантій.

Згідно п.1 та п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (що набрала чинності 28.01.2015 року) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу й покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м.Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності, а також установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №150 «Питання Міністерства юстиції» (що набрала чинності 07.04.2015) останній постановив погодитися з пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що припиняються.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

За такого правового врегулювання, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання, а тому є необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності підстав звернення позивача до суду.

Разом із тим, ч.ч.1,2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Частиною першою статті 379 КАС України визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Отже, за змістом викладеного, звернення сторони з заявою про заміну сторони виконавчого провадження - це не лише обов'язковість вимог закону, але й гарантія своєчасного, повного, реального виконання виконавчого документа.

Міністерство юстиції України є правонаступником Державної виконавчої служби України, у тому числі й в частині обов'язку виконати судове рішення у даній справі про стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов'язків одного суб'єкта права іншому. При цьому обов'язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов'язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов'язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншому державному органові, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 27 лютого 2007 року по справі «Істинна Православна Церква в Молдові та інші проти Молдови», у справах, де боржником є сама держава, не має значення, який із органів державної влади брав участь у судових спорах та який із них несе відповідальність за виконання кінцевого рішення. Держава має бути спроможною виконати судове рішення, ухвалене на користь сторони, упродовж розумного строку.

Виконання судового рішення, яке набрало законної сили, є складовою частиною принципу юридичної визначеності, без якого є неможливим ефективне відновлення порушених прав, за захистом яких особа звертається до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №826/16659/15.

Колегія суддів вказує, що посилання апелянта на оскарження постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2015 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2015 в касаційному порядку, як на підставу для невиконання даних рішень є необґрунтованими, оскільки зазначені судові рішення набрали законної сили у відповідності до приписів КАС України та Конституції України.

Крім того, доводи апелянта про те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом не було враховано, що після звільнення позивач міг бути працевлаштований і отримувати певний дохід, апеляційний суд відхиляє, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 р. по справі № 826/808/16, висновки якого, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню апеляцій1ним судом при вирішенні цієї справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач без поважних підстав на час звернення до суду не поновлений на посаді, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2015, яка набрала законної сили, тому позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного за довідкою ДВС від 16.01.2018 №16-42/66 станом на дату звільнення позивача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк