Справа № 160/8936/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Справа № 160/8936/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
27 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Волноваського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить:
визнати протиправними дії Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 квітня 2017 року;
визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за весь минулий час, а саме за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року;
зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість по її пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року з компенсацією втрати частини грошових доходів (пенсії).
В обґрунтування позову позивач зазначила, що у звязку з проведенням АТО на сході України була змушена залишити своє місце проживання у м. Донецьку та спочатку, восени 2014 року перемістилася до м. Волноваха Донецької області, а навесні 2018 р. до м. Дніпро.
З 01 березня 2017 року управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області, правонаступником якого є відповідач-2 без повідомлення причин безпідставно припинив виплату пенсії позивачу. Рішення про припинення виплати пенсії позивач не отримувала.
Через те, що відповідачем-1 не була виплачена позивачу пенсія за минулий час, остання звернулась 23 серпня 2018 року з письмовою заявою до відповідача-1, якою висунула вимогу про виплату їй пенсії за весь минулий час, протягом якого виплата пенсії не здійснювалася, тобто за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року.
Позивач вважає дії відповідача-2 щодо припинення виплати пенсії з 01 квітня 2017 року та бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року протиправними у звязку з тим, що таких підстав для припинення виплати пенсій як виїзд пенсіонера до окупованої території України чи за кордон, наявність рішення органу соціального захисту (його керівника), рішення комісій, створених при органах місцевого самоврядування чи органах місцевої влади, не підтвердження факту проживання, закінчення чи скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, обмін інформацією щодо пенсіонерів між органами виконавчої влади, тривала відсутність пенсіонера за місцем свого проживання чи перебування, положення ст.12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» або положення постанови КМУ, зокрема № 365 від 08.06.2016 року, Законом України не передбачено.
Позивач посилається на практику Конституційного Суду України, який розглянувши справу № 1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року встановив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Також суд зазначив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.
Також позивач стверджує, що з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у його право власності і таке втручання не було законним.
Крім того доводи позивача про протиправність дій відповідачів підтверджуються рішенням Верховного суду у зразковій справі №805/402/18 від 03.05.2018 року.
Ухвалою суду від 03 грудня 2017 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
26 грудня 2018 року від представника відповідача-1 надійшов відзив на позов в якому останній заперечує проти позовних вимог у звязку з тим, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Волноваському районі Донецької області та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.
На підставі особистої заяви позивача від 13.03.2018 року Лівобережним відділом обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було направлено запит паперової та електронної справи № 61 від 13.03.2018 року до управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області.
Виплата пенсії позивачу здійснюється з 01.05.2018 року на поточний рахунок в Ощадбанк.
За період з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2018 року нараховано заборгованість, порядок виплати якої станом на теперішній час не визначено.
Постановою Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 року внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року.
Так, в п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджено постановою № 365 (в новій редакції) зазначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України.
04 січня 2019 року на адресу суду від відповідача-2 надійшли документи щодо перебування позивача на обліку у Волноваському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач, є пенсіонером за віком з 25 червня 2005 року, що підтверджується пенсійним посвідченням серії АЗ №151905
У звязку з проведенням АТО на Сході України позивач змушена була залишити своє місце проживання у м. Донецьку та восени 2014 року перемістилася до м. Волноваха Донецької області, а навесні 2018 року до м. Дніпро.
20 жовтня 2014 року позивач особисто звернулась до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області, із заявою щодо запиту пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька.
Позивач отримувала пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області з 01 жовтня 2014 року по 31 березня 2017 року
З 01 березня 2017 року Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області, правонаступником якого є Відповідач-2? без повідомлення причин припинив виплату пенсії позивачу. Рішення про припинення виплати пенсії позивач не отримувала.
13 березня 2018 року позивач особисто звернулась до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про взяття на облік e звязку з переїздом та про запит пенсійної справи.
У звязку з невиплатою пенсії за минулий час, 23 серпня 2018 року позивач звернулась із заявою до відповідача-1 про виплату пенсії за весь минулий час, протягом якого виплата пенсії не здійснювалася, тобто за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року.
Заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.04.2017 р. по 01.04.2018 р. визначена та обліковується окремо, що виплата поточної пенсії здійснюється з 01.05.2018 р. на поточний рахунок в АТ «Ощадбанк», дата виплат - 17 число кожного місяця.
22 серпня 2018 року позивач звернулася по безкоштовну правову допомогу до Благодійної організації «Благодійний фонд «Право на захист».
У відповідь на адвокатський запит відповідач-2 листом від 17 вересня 2018 року за вих. № 5061-1/02 повідомив, що позивач перебувала на його пенсійному обліку на підставі її заяви від 20.10.2014 р., пенсію вона отримувала з 01.10.2014 р. по 31.03.2017 р.
З 01.04.2017 р. пенсійні виплати були призупинені до зясування факту проживання за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, який набрав чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як тривала відсутність пенсіонера за місцем проживання або зясування факту проживання за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні по справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини.
Аналіз викладених норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV. При цьому припинення виплати пенсії з інших підстав можливо лише у випадках, передбачених законом.
Суд зауважує, що Законом України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.
Також суд хоче звернути увагу на те, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалось та не направлялось як позивачу, так і до суду.
Посилання відповідача у відповіді позивачу та у відзиві на позовну заяву на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365» є безпідставним, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, у цьому випадку - Законом №1058-IV.
Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
У даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка, як встановлено судом раніше, була припинена управлінням без законних на те підстав.
Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Таким чином, припиняючи нарахування та виплату пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив його право на її отримання.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 від 03 травня 2018 року (провадження №Пз/9901/20/18), залишеної без змін постановою Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (провадження № 11-644асі18).
В силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені висновки мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Щодо позовної вимоги про виплату компенсації втрати частини грошових доходів (пенсії), суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці,у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Позивач не зверталась до відповідача з вимогою про нарахування та виплату компенсації, а управління зі свого боку не відмовляло їй у цьому. Отже, передчасно вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога про плату компенсації втрати частини грошових доходів (пенсії) є передчасною та не підлягає задоволенню судом.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду від 18.06.2018 року у справі №522/535/17.
З урахуванням вищевикладеного, суд враховує висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18, як такі, що відповідають фактичним обставинам по даній адміністративній справі, та застосовує їх в якості підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.
На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, а також Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області понесені судові витрати у розмірі 704,8 грн.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Волноваського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 квітня 2017 року.
Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року.
Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), заборгованості по її пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Присудити на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 352,4 грн.
Присудити на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області судові витрати у розмірі 352,4 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.М. Олійник

Рішення не набрало законної сили

09 січня 2019 року.

Суддя В.М. Олійник

З оригіналом згідно.

Суддя В.М. Олійник