Справа № 826/12625/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інвайт» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Інвайт» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.09.2017 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 13.07.2017 року №6389 проведена планова виїзна перевірка ТОВ «Інвайт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року, валютного законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року, з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року, відповідно до затвердженого плану.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

- підпункт 49.18.1 пункту 49.18 статті 49, підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.3 статті 198, статті 203 ПК України, в результаті чого встановлено заниження позивачем суми податку на додану вартість на загальну суму 825306,00 грн.: липень 2014 року - 2856 грн., січень 2015 року - 14018 грн., лютий 2015 - 250605 грн., березень 2015 - 173705 грн., квітень 2015 року - 172320 грн., травень 2015 року - 211802 грн.

Результати перевірки оформлені Актом №379/26-15-14-01-05/37701437 від 14.09.2017 року.

28.09.2018 року на підставі висновків Акта перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на 1233845,00 грн., у тому числі: 822450,00 грн. - основний платіж; 411395,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що за перевіряємий період відбулися господарські відносини між позивачем та його контрагентами.

Зокрема, між позивачем (замовник) та ТОВ «МБК «Інвест-Гарант» (постачальник) укладено договір від 01.09.2014 року №01/09-2014 про доставку товарів, відповідно до якого постачальник зобов'язувався доставити в зазначене покупцем місце товари народного споживання, а покупець - прийняти та оплатити доставлений товар на умовах передбачених договором (пункт 1.1 Договору). Постачальник здійснює доставку замовленого товару самостійно в точку призначення, визначену покупцем (пункт 2.1 Договору). Покупець зобов'язаний оплатити вартість товару в повному об'ємі за накладною на розрахунковий рахунок постачальника в національній валюті України (пункт 2.2 Договору).

На підтвердження фактичного виконання вказаного договору позивачем надано: видаткові накладні з вересня 2014 року по 31 травня 2015 року, де зазначено про видання директором ТОВ «МБК «Інвест-Гарант» Коноплястим Г.Ю. миючих засобів, у тому числі торгової марки «Tanа», які прийняті уповноваженою особою ТОВ «Інвайт» Давидович Т.І.; податкові накладні з 01.09.2014 року по 31.12.2014 року; реєстр платіжних доручень-розрахунків із бухгалтерської бази обліку ТОВ «Інвайт» щодо ТОВ «МБК «Інвест-Гарант».

Також, між позивачем (замовник) та ТОВ «Промтех-Трейд» (виконавець) укладено договір від 26.12.2014 року №12/261 про надання послуг спецтехніки, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання з організації послуг спецтехніки в місті Харкові та області на умовах передбачених договором. Послуги надаються на підставі заявки замовника, в усній чи письмовій формі не пізніше часу, достатнього для прибуття транспорту в пункт загрузки (виконання робіт) та оформлення всіх необхідних документів (пункт 1). Вартість послуг спецтехніки виконавець визначає за згодою сторін (пункт 2). Надання послуг затверджується актом виконаних робіт за фактичним виконання відповідного об'єму робіт (пункт 3). Оплата здійснюється в розмірі визначеному сторонами на підставі рахунків після встановлення кінцевої вартості наданих послуг. Інші умови оплати можуть бути погодженні за згодою сторін (пункт 4).

На підтвердження фактичного виконання вказаного договору позивачем надано: договір від 26.12.2014 року №12/261; акти здачі-прийняття робіт від 29.12.2014 року №ОУ-2915, від 30.12.2014 року №ОУ-3010, 06.01.2015 року №ОУ-602, від 08.01.2015 року №ОУ 801; реєстр платіжних доручень-розрахунків із бухгалтерської бази обліку ТОВ «Інвайт» по ТОВ «Промтех-Трейд».

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши всі матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі господарські договори і складені на їх виконання первинні бухгалтерські та податкові документи відповідають вимогам бухгалтерського і податкового законодавства та є належними і допустимими доказами по справі, дійсність і достовірність яких не була спростована відповідачем.

Дані докази повністю підтверджують фактичність здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «МБК «Інвест-Гарант», ТОВ «Промтех-Трейд» та правомірність відображення ним цих операцій у податковому обліку за вказані звітні періоди, спростовують висновки перевірки про заниження податку на додану вартість.

Водночас, зазначені в акті перевірки та апеляційній скарзі висновки про відсутність реального виконання господарських зобов'язань, порушення позивачем вимог податкового законодавства є нормативно необґрунтованими і документально не підтвердженими.

Так, в акті перевірки зазначено, що надані позивачем документи не підтверджують здійснення ТОВ «Інвайт» господарських операцій з ТОВ «МБК «Інвест-Гарант», оскільки відсутній факт (джерела) його законного введення в обіг та/або задекларованого виробництва, що свідчить про "паперово-транзитне" переміщення товарно-матеріальних цінностей в ланцюгу. Податковий орган посилається на відсутність імпорту товарно-матеріальних цінностей ТОВ «МБК «Інвест-Гарант» у період з 2014 року по І квартал 2017 року. При цьому перевіряючими зазначено також, що ТОВ «Будпроект продакшин» зареєструвало в Єдиному реєстрі податкові накладні на адресу ТОВ «МБК «Інвест-Гарант» (контрагент позивача), що містять коди УКТ ЗЕД з номенклатурою відповідного товару, проте ТОВ «Будпроект продакшин» декларує факт продажу товару без підтвердження його придбавання.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції вказані доводи контролюючого органу є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються лише на відсутності інформації про підтвердження ТОВ «Будпроект продакшин» підтвердження придбання або імпорту миючих засобів.

Згідно з інформацією, розміщеною на інтернет-сторінці Нормативно-директивні документи Міністерства охорони здоров'я України (http://mozdocs.kiev.ua), засобам побутової хімії торгової марки "Tana" для побутового використання надано висновок від 19.02.2013 року №05.03.02-03/8221, який був чинним до 18.02.2016 року.

Щодо твердження податкового органу про відсутність у позивача документів які підтверджують транспортування ТМЦ та відсутністю у ТОВ «МБК «Інвест-Гарант» основних засобів, що дали б змогу здійснювати поставку зазначеного товару, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно положень пунктів 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.6 Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби і печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Колегія суддів зазначає, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг.

Предметом судового розгляду у цій адміністративній справі є правомірність формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість за наслідком отримання товару, отже до предмета доказування відносяться обставини, які доводять факт отримання саме товару, а не транспортно-експедиційних послуг.

Враховуючи наведене, колегія суддів не приймає до уваги посилання податкового органу щодо ненадання Товариством документів які підтверджують транспортування ТМЦ, оскільки факт отримання позивачем товару встановлений судом та підтверджений належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Щодо посилання відповідача на те, що ТОВ «Промтех-Трейд» є учасником кримінального провадження, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000080 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 205 КК України (справа №757/39316/15-К), а також посилання на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08.10.2015 року, в рамках кримінального провадження №0000008 від 20.01.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України, в якій, зокрема вказано, що під час досудового слідства було встановлено схему пов'язаних підприємств, які зареєстровані та придбані на ім'я підставних осіб з числа громадян України, з метою прикриття незаконної діяльності із мінімізації податкових зобов'язань, без мети фактичного здійснення фінансово-господарської діяльності, а саме: ТОВ «Міжрегіональна будівельна компанія «Інвест-Гарант», ТОВ «Ріотен»,ТОВ «Антека», ТОВ «Комфорт-лайф», ТОВ «Свон-Флайт», які фактично підконтрольні генеральному директору ТОВ «Інвайт», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, проте контролюючим органом, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, такого доказу як вирок надано не було.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Колегія суддів вказує на те, що сам факт порушення кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Доказів наявності вироків суду відносно позивача чи його контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даним товариствами не визнані нечинними.

Враховуючи наведене, колегія судів приходить до висновку, що саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може розглядатися як беззаперечний доказ відсутності фактичного здійснення спірних операцій.

Також відповідач наголошує, що згідно з актом перевірки було проведено бесіду з громадянкою, яка представилась, як ОСОБА_4.(керівник підприємства), та надала інформацію про те, що не є керівником ТОВ «Промтех-Трейд» та господарської діяльності не здійснювала. Після розмови відповідний контакт було змінено, зв'язок втрачено.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, на підтвердження наведених доводів відповідачем жодних доказів не надано, клопотань з цього приводу на заявлено.

Щодо посилання відповідача на те, що контрагентами позивача неподається податкова звітність, відсутня реєстрація податкових накладних контрагентами-постачальниками, відсутні трудові ресурси, власні та/або орендовані фонди, відсутня інформація про транспортування товарів, колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ зазначив, що "компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків".

Викладені відповідачем аргументи для визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість є недостатніми, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податків в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов'язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання контрагентами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого положеннями ст.73 КАС України покладено обов'язок доказування правомірності прийнятого рішення, обставин, які б спростовували факт здійснення господарських операцій, достовірності і повноти відображення податку на додану вартість за вказаними спірними господарськими операціями.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки правомірність декларування позивачем спірних сум підтверджена матеріалами справи, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.03.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І.Мєзєнцев