Справа № 0440/5015/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5015/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 (головуючий суддя Бондар М.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с.4-19), в якій просила:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №Б-2857 від 07.03.2018 року про відмову у поновленні виплати пенсії по інвалідності 3 групи в розмірі пенсії за віком ОСОБА_1;

- зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії по інвалідності 3 групи в розмірі пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до статей 27, 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.

Позов обґрунтовано тим, що 07.03.2018 року ОСОБА_1 через свого представника звернулась до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії по інвалідності 3 групи в розмірі пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 07.03.2018 року відмовлено ОСОБА_1 у поновлені виплати пенсії. Позивач вважає відмову протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано правомірністю відмови відповідача у поновленні пенсії позивачу, оскільки позивачу необхідно було звертатися не до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області - за місцем реєстрації представника за довіреністю, а безпосередньо до Пенсійного фонду України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивачем надано Пенсійному органу всі необхідні документи для призначення пенсії.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить залишити без змін рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, що позивачем порушено порядок звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеного чинним законодавством.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де з 09.10.2007 року перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

07.03.2018 року через представника позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою, у якій просила здійснити перерахунок та поновлення пенсії, перевести з одного виду на інший, витребувати пенсійну справу, здійснити запити відповідно до записів трудової книжки щодо отримання довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, про перейменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, врахувати найвигідніший період.

До заяви були додані: нотаріально засвідчена копія довіреності та оригінал для звіряння; копія паспорта та оригінал для звіряння; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера та оригінал для звіряння; копія довідки МСЕК про інвалідність та оригінал для звіряння; нотаріально засвідчена копія трудової книжки; копія паспорта представника та оригінал для звіряння.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №Б-2857 від 07.03.2018 року відмовлено ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії по інвалідності.

У вказаному рішенні зазначено, що пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а не за місцем реєстрації довіреної особи. За документами, наданими для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України ОСОБА_1 Останнє місце реєстрації ОСОБА_1 - АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції встановлено, що за даними закордонного паспорту ОСОБА_1 НОМЕР_1 місцем її постійного проживання за межами України є Ізраїль.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Закону України «Про пенсійне забезпечення", норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсій позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже у Рішенні Конституційного Суду чітко зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України не залежно від того, чи проживає громадянин України в Україні чи за її межами.

В Рішенні № Б-2857 від 07.03.2018 року відповідачем зазначено, що для поновлення виплати пенсії позивачу слід звернутися до Пенсійного фонду за місцем проживання/реєстрації з встановленими законодавством документами для призначення пенсії (а.с. 8).

З огляду на викладене відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачу.

Даючи оцінку Рішенню № Б-2857 від 07.03.2018 року, яке ґрунтується на тому, що не підтверджено місце проживання (реєстрації) позивача на території України, не перебуває на обліку у відділі з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, до якого звернулась остання, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що воно не відповідає вимогам законодавства України, порушує норми Конституції України у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Так, відповідно до статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Тобто, однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Водночас, належність позивача до громадянства України підтверджено паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 17).

Щодо місця проживання (реєстрації) позивача, зокрема, пункт 2.9 Порядку №22-1, яким передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що позивач чітко вказала, що не проживає в Україні, місце її проживання Ізраїль, що підтверджується відповідними документами. В разі необхідності зазначення безпосереднього місця проживання в Ізраїлі таке питання може бути вирішено між сторонами шляхом листування. Отже, вимоги, зазначені в пункті 2.9 Порядку №22-1 не стають на перешкоді позивачу, щодо реалізації її права на пенсійне забезпечення.

Згідно з п.1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України.

Відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.02.2007 року №719-У, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетину ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Таким чином, громадянство України підтверджується як паспортом громадянина України та і паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Виходячи з викладеного спростовуються доводи відповідача, що позивачем не підтверджено громадянство України.

Для призначення пенсії в Україні особа повинна бути громадянином України, водночас відповідачем не спростовано, що позивач є громадянином України та відповідачем не доведено, що позивач не є громадянином України.

Строк дії паспорта становить десять років (п. 12 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

На час звернення до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії паспорт був дійсний.

Отже висновок відповідача про не підтвердження позивачем громадянства України є помилковим та таким, що негативно впливає на реалізацію позивачем його конституційного права на соціальний захист, зокрема поновлення пенсії.

Відповідно до п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду № 22-1 від 25.11.2005 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Таким чином вказаною нормою передбачена можливість звернення особи, що досягла пенсійного віку з заявами для призначення/поновлення пенсії через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції така норма є гуманною та такою, що направлена на допомогу особі в реалізації його права на соціальний захист (зокрема призначення/поновлення пенсійних виплат), оскільки особи, які досягли пенсійного віку можуть мати обмеження в самостійному пересуванні пов'язані з віком та здоров'ям. Тому, зобов'язати таку людину особисто надати документи є протизаконним, антигуманним та таким, що не має бути в демократичній та правовій державі.

Матеріали справи містять довіреність, яка нотаріально завірена, здійснені відповідні нотаріальні процедури (а.с. 18,19).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з аналізу норм Порядку №22-1 випливає, що документ, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідно подавати для того щоб визначити територіальну підвідомчість органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії. В свою чергу, позивачі є громадянами України, який постійно проживають на території Ізраїлю, відтак подання ним документів саме до органу, який призначав пенсію, не сприятиме умовам визначеним в Порядку №22-1, а тому не може слугувати підставою для відмови позивачам в призначенні пенсії.

Слід зазначити, що імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв'язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Також, у пункті 3 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України. Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підстав для припинення права особи на отримання пенсії, відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2019 № 766/15025/16-а.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими посилання позивача на розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016р. №672-р, яким схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного Фонду України на період 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Так, серед іншого, завданням Стратегії модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 672-р є впровадження заходів обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, суд апеляційної інстанції вважає можливим звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про протиправність відмови відповідача в поновленні виплати позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в рішенні №Б-2857 від 07.03.2018.

Водночас, матеріали справи не містять документів, що підтверджують чи призначалася пенсія позивачу раніше, чи припинена у зв'язку з виїздом за кордон. Позивач зазначає в позові, що до вересня 1999 року вона отримувала пенсію по інвалідності ІІІ групи, при цьому в оскаржуваному рішенні відповідача зазначено, що подана заява про поновлення виплати пенсії.

Враховуючи дані обставини, колегія суддів не може застосувати ч. 4 ст. 245 КАС України та зобов'язати відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне, вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача розглянути подану заяву про призначення/перерахунок пенсії за віком на підставі ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

Відповідач в рамках його повноважень, зобов'язаний був розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для поновлення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для поновлення виплати пенсій.

Натомість, відповідачем по суті не була розглянута заява позивача про призначення/поновлення виплати пенсії. Тому відповідач має повторно по суті розглянути заяву громадянки України щодо призначення/поновлення її пенсії, з врахуванням, того, що пенсійний орган повинен вжити відповідних заходів для ефективного розгляду заяви позивача.

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, викладена в Постановах від 21.02.2019 року справа № 428/13508/16-а, від 20.12.2018 року справа №132/3485/16-а.

Доводи апеляційної скарги частково спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому є підставою для його скасування. Позов слід задовольнити частково.

Дана справа є справою незначної складності, тому у відповідності до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків зазначених в п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 - скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №Б-2857 від 07.03.2018 року про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок та поновлення виплати пенсії, зареєстровану в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 07.03.2018, з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 05.03.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя С.М. Іванов