Справа № 813/2241/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
20 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/265/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,
з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» про ухвалення додаткового судового рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2018 року у справі за позовом державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2018 року у справі № 813/2241/18 було задоволено позов державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (далі - ДП), визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС) від 2 березня 2018 року № в сумі 296851,97 грн. та № в сумі 86421,53 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу ГУ ДФС було залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 грудня 2018 року у справі № 813/2241/18 - без змін.

Позивач подав 25 лютого 2019 року заяву про ухвалення додаткового судового рішення, у якій просив винести додаткове судове рішення у справі № 813/2241/18, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС на користь ДП 4000 грн. витрат на професійну правничу (правову) допомогу.

Представник ДП у ході розгляду заяви підтримав свої вимоги у повному обсязі.

Представник ГУ ДФС у судовому засіданні апеляційного суду заперечила обґрунтованість вимог ДП та просила у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи по суті вимоги заяви ДП про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу (частина 5 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України).

20 лютого 2019 року в судовому засідання представником ДП було зроблено заяву про подання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу (правову) допомогу у справі № 813/2241/18 в суді апеляційної інстанції впродовж 5-ти днів з моменту ухвалення рішення суду. Вказана заява мотивована тим, що відповідна допомога, станом на момент розгляду справи ще надавалась, а відтак документи, що підтверджують обсяг наданої правничої (правової) допомоги та її оплату, не могли бути сформовані та подані суду.

Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Заяву про винесення додаткового судового рішення на підставі пункту 3 частини 1 статті 252 Кодексу адміністративного судочинства з питань судових витрат подано представником позивача 25 лютого 2019 року з долученням доказів про понесені позивачем судові витрати.

Питання судових витрат під час розгляду та вирішення адміністративної справи регламентовано статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 132 КАС встановлено, що до витрат, пов'язаних із розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вказаною нормою передбачено можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не всіх понесених протилежною стороною судових витрат, а лише тих, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що хоча витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави), законом все ж передбачено їх розподіл між сторонами за результатами розгляду справи.

Оцінюючи правомірність вимоги, викладених у заяві ДП, щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, апеляційний суд виходить із такого.

Частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

На виконання вимог статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційному суду було надано договір про надання правової допомоги від 20 вересня 2018 року між позивачем та адвокатським об'єднанням «Західна правова група», детальний опис виконуваних робіт (надаваних послуг) адвокатами адвокатського об'єднання «Західна правова група» у рамках представництва інтересів ДП у справі № 813/2241/18 в суді апеляційної інстанції, акт приймання-передачі наданих послуг № 1902 від 19 лютого 2019 року, акт приймання-передачі наданих послуг № 2002 від 20 лютого 2019 року, рахунок-фактура № СФ-0000033 від 19 лютого 2019 року на суму 4000 грн., платіжне доручення № 202 від 20 лютого 2019 року на суму 4000 грн.

Виходячи із приписів частин 6 і 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України та відсутності будь-яких обґрунтованих застережень щодо розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу зі сторони відповідача суд апеляційної інстанції вважає, що такі належним чином підтверджені та підлягають відшкодуванню у повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС.

Підсумовуючи наведене, на думку апеляційного суду, на користь позивача ДП слід стягнути з відповідача ГУ ДФС, як суб'єкта владних повноважень, за рахунок його бюджетних асигнувань 4000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 252, 313, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

заяву державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» задовольнити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області (, 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 25) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (, 79040, м. Львів, вул. Городоцька, 222, р/р 6787 АТ Укрексімбанк, МФО 322313) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Додаткова постанова у повному обсязі складена 21 березня 2019 року.