Справа № 120/124/19-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 березня 2019 р. Справа № 120/124/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 , позивач) з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ДПП НПУ, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії щодо не нарахування та не виплати компенсації за вимушений прогул за період з 07.10.2018 р. по 12.10.2018 р.;

- стягнення компенсації за вимушений прогул за період з 07.10.2018 р. по 12.07.2018 р. в сумі 2 351, 20 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з ним на день звільнення, тобто 07.10.2018 р. мав бути повний розрахунок, однак такий не здійснено. У зв`язку із чим, звернувся до військової частини із заявою про виплату компенсації за вимушений прогул, за наслідком розгляду якої йому відмовлено в її задоволенні.

Ухвалою від 18.01.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження на 20.02.2019 р. без виклику учасників справи.

06.02.2019 р. представником відповідача подано відзив (вх.№7172), в якому просив відмовити в задоволенні позову та вказав, що на момент виключення позивача із списків особового складу військової частини кошти для грошової компенсації за неотримане речове забезпечення були відсутні, адже остання не є їх розпорядником . Окремо вказав, що трудові відносини та військова служба мають різну природу та врегульовані різним законодавством, відтак, спірні відносини не підпадають під дію загального трудового права.

18.02.2019 р. надійшла відповідь на відзив в якій позивач просив задовольнити позов з підстав вказаних у позові, та вказав, що твердження відповідача викладені у відзиві є необґрунтованими.

20.02.2019 р. ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження.

Також, 20.02.2019 р. позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви, шляхом уточнення позовних вимог.

21.02.2019 р. подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву в якій відповідач вказує, що невчасно виплачена компенсація замість предметів речового майна не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а отже не підпадає під дію ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" та ст.116, 117 КЗпП України.

06.03.2019 р. надійшла заява, якою уточнені позовні вимоги, зокрема, позивач просить стягнути саме середній заробіток за період з 07.10.2018 р. по 12.10.2018 р. у сумі - 2351, 20 грн.

07.03.2019 р. ухвалою суду продовжено розгляд справи та призначено судове засідання на 18.03.2019 р. без виклику учасників справи.

Розглянувши надані документи, дослідивши докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №189 від 02.10.2018 р. полковника юстиції ОСОБА_1 з 07.10.2018 р. виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

06.11.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із запитом щодо нарахування та виплати суми середнього заробітку за час з моменту звільнення по день останнього розрахунку.

За наслідком розгляду даного звернення, листом від 27.11.2018 р. за вих. №350/118/2981/ пс ОСОБА_1 проінформовано, що грошове забезпечення за 7 днів жовтня перераховано 12.10.2018 р. Зазначено, що оскільки ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах із військовою частиною, а до військовослужбовців не застосовуються норми трудового права, відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Не погоджуючись із такою позицією суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби військовослужбовець має бути забезпечений грошовим забезпеченням.

Разом з тим, Положенням № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 31.01.2019р.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини 07.10.2018 р., при цьому, грошове забезпечення перераховано лише 12.10.2018 р.

Відтак, грошове забезпечення ОСОБА_1 перераховано не у день виключення із списків особової частини, тобто з порушенням строків виплати.

Разом з тим, оцінюючи вимогу щодо визнання протиправними саме дій щодо не нарахування та невиплати компенсації, суд вказує на наступне.

Згідно загальних засад права, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. В свою чергу, дії - це юридично значуща активна (тобто врегульована нормами права) поведінка суб`єкта владних повноважень, що спричиняє юридичні наслідки.

Як встановлено, відповідач своєчасно не провів повний розрахунок та не виплатив позивачу середній заробіток , тобто не вчинив дії, а фактично бездіяв.

Відтак, в частині визнання протиправними дій позов задоволенню не підлягає, оскільки жодних дій відповідачем не вчинялось.

При цьому, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

За таких обставин, враховуючи, що військовою частиною порушено строки виплати грошового забезпечення, суд доходить висновку, що має місце бездіяльність, яка є протиправною, відповідно, наявні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за період з 07.10.2018 р. по 12.10.2018 р.

Стосовно розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню, тут суд вказує на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно довідки №104 від 05.02.2019 р. про грошове забезпечення ОСОБА_1 , сума середнього заробітку становить 588, 48 грн., кількість днів затримки виплати становить 4 дні. Відтак компенсація, яка підлягає стягненню становить 2 353,92 грн., виходячи з наступного розрахунку 588, 48 х 4 = 2 353, 92 грн. (сума середнього заробітку ).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

В силу положень пункту 2 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішенння суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, відтак такий не сплачувався, а отже не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2018 р. по 12.10.2018 р.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.10.2018 р. по 12.10.2018 р. в сумі 2 353, 92 (дві тисячі триста п`ятдесят три гривні 92 копійки).

В частині позовних вимог про визнання протиправними дій відмовити.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку допустити до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО - НОМЕР_3 ).

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення сформовано: 21.03.2019 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна