Справа № 480/562/19
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

С У М С Ь К И Й О К Р У Ж Н И Й А Д М І Н І С Т Р А Т И В Н И Й С У Д
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 березня 2019 р. Справа № 480/562/19
Сумський окружний адміністративний суд в особі судді Шаповала М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом громадської організації "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Громадська організація "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" (далі - ГО "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області", позивач) просить суд визнати протиправною відмову Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (далі - Держлікслужба, відповідач) у наданні копій документів за запитом про надання публічної інформації від 24.01.2019 № 18 та зобовязати відповідача надати копії документів, зазначених у цьому запиті. Також у позовній заяві просить стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10 571,60 грн та судовий збір у розмірі 1 921 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач порушив вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки на запит позивача від 24.01.2019 № 18 щодо надання інформації про наслідки перевірок додержання ліцензійних умов субєктами підприємницької діяльності, які проводилися відповідачем, з наданням копій актів цих перевірок, відповідач відмовив, посилаючись на ч. 7 ст. 17 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".
18.02.2019 ухвалою суду відкрито провадження та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
07.03.2019 представник відповідача надіслав до суду письмовий відзив на позовну заяву (а.с. 32-35), у якому заперечував проти позовних вимог та зазначив, що листом від 29.01.2019 позивачу була надана ґрунтовна відповідь на запит в межах повноважень, визначених чинним законодавством. Відповідно до ч. 7 ст. 17 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" витребування документів з ліцензійних справ здійснюється на підставі судового рішення. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" до службової інформації може належати інформація, що міститься в документах субєктів владних повноважень, які повязані зі здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади.
Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 24.01.2019 ГО "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" звернулось до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками із запитом вих. № 18 (а.с. 17-18) про надання копій актів перевірок додержання ліцензійних умов по субєктам підприємницької діяльності: ПФ "Астра", ТОВ "АНСВІ-ФАРМ", ТОВ "АРНІКА ФАРМ", ТОВ "Будь здоров завжди", ТОВ "Слобожанська фармацевтична компанія", ТОВ "Центральна районна аптека № 16", ФОП ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ТОВ "ПОДОРОЖНИК СУМИ", ТОВ "Аптека 235", ТОВ "Фарм-Союз", ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ТОВ "Домінант-Фарма", ТОВ "УЛЬТРАСПЕЦМОНТАЖ", ФОП ОСОБА_6, ТОВ "Чернігівська Фармацевтична компанія".
Листом від 29.01.2019 № 836-001.1.1/004.0/17-19 (а.с. 19, 37) Держлікслужба повідомила позивача, що згідно з ч. 7 ст. 17 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" витребування документів з ліцензійних справ здійснюється на підставі судового рішення.
Надаючи правову оцінку предмету спору і наявним матеріалам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 № 647 (далі - Положення), Держлікслужба є центральним органом державної влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров'я, який реалізує державну політику у сферах контролю якості та безпеки лікарських засобів, у тому числі медичних імунобіологічних препаратів, медичної техніки і виробів медичного призначення, та обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу.
Згідно з приписами п. 4 Положення Держлікслужба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема: видає суб'єктам господарювання ліцензії на виробництво лікарських засобів, імпорт таких засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), оптову та роздрібну торгівлю лікарськими засобами; здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства щодо забезпечення якості та безпеки лікарських засобів і медичних виробів на всіх етапах обігу, у тому числі правил здійснення належних практик (виробничої, дистриб'юторської, зберігання, аптечної); здійснює контроль за дотриманням субєктами господарювання ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами. забезпечує інформування громадськості з питань здійснення контролю за введенням в обіг медичних виробів та обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів; організовує розгляд звернень громадян з питань, пов'язаних з діяльністю Держлікслужби, її територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління; здійснює інші повноваження, визначені законом.
В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-XII в чинній на час виникнення спірних правовідносин, інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 ст. 2 Закону № 2939-VI визначено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
За приписами ст. 12 Закону № 2939-VI суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону № 2939-VI ).
Розпорядники інформації зобов'язані, зокрема надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI).
Згідно з вимогами частин 1, 2 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
За змістом частин 1, 2 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Згідно з ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Встановлений статтею 22 Закону № 2939-VI перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Отже, позивач у порядку, визначеному Законом № 2939-VI, є запитувачем інформації та наділений правом одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідних розпорядників, а відповідач по справі - Держлікслужба є розпорядником інформації, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI, а відтак, зобов'язана надавати таку інформацію за запитами на інформацію.
Натомість у листі від 29.01.2019 № 836-001.1.1/004.0/17-19 Держлікслужба в порушення ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI не навела мотивованої підстави, установлених у ст. 22 цього Закону, для відмови у задоволенні запиту на інформацію. Крім того, відповідач не зазначив порядок оскарження відмови, а також по батькові особу, відповідальну за розгляд запиту розпорядником інформації. У листі-відмові відповідач лише зазначив з посиланням на ч. 7 ст. 17 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", що витребування документів з ліцензійних справ здійснюється на підставі судового рішення. Вищенаведене свідчить про очевидну необґрунтованість відмови та, відповідно, її протиправність.
У своєму письмовому відзиві відповідач посилається на ст.ст. 6, 9 Закону № 2939-VI та вважає, що запитувана інформація є службовою інформацією, тобто інформацією з обмеженим доступом.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Статтею 9 Закону № 2939-VI визначено, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 цього Закону до службової може належати, зокрема інформація, що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.
Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI).
Суд визнає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що копії актів перевірок, як вид службової інформації, є внутрівідомчою службовою кореспонденцією, доповідними записками, рекомендаціями, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; або, що інформація включена до переліку відомостей, які становлять службову інформацію: або факту того, що запитуваній інформації присвоєно гриф "для службового користування". Окрім того, жодної вказівки на те, яким чином обмежно доступ до запитуваної інформації у відповіді на запит не зазначено.
Незаконна відмова в задоволенні запиту на інформацію становить порушення права на інформацію, гарантованого статтею 34 Конституції України та статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України та закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
При цьому, слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанта поведінки у суб'єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов'язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого субєкта владних повноважень.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 22.03.2018 (справа № 823/795/17), від 27.02.2018 (справа № 816/591/15-а), від 16.09.2015 (справа № 21-1465а15).
Отже, відповідач був зобов'язаний задовольнити вказаний запит та надати позивачу копії документів. Суд вважає, що належним і достатнім способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача надати запитувані громадською організацією "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" копії актів перевірок додержання ліцензійних умов по субєктам, що відповідатиме поданому запиту на інформацію. При цьому, відповідна інформація повинна бути надана з урахуванням визначених Законом № 2939-VI вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 і 4 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України гарантовано свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076) адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 6, ст. 17 Закону № 5076, є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.
Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер (ч. 1 ст. 26 Закону № 5076).
Статтею 30 Закону № 5076 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як вбачається з акта про приймання-передачі наданих послуг правової допомоги від 06.02.2019 загальна сума послуг, наданих виконавцем замовнику станом на 06.02.2019 становить 10 571,60 грн.
Зі змісту статті 134 КАС України випливає, що окрім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу, в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в ч. 5 цієї статті. Тобто суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано в кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Водночас, дослідивши матеріали справи, акт про надані послуги професійної правничої допомоги, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, ціну позову та значення справи для сторони, суд вважає, що справа не потребувала значних затрат часу, підготовка цієї справи не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи.
Суд зазначає, що при визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов громадської організації "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати відмову Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, викладену в листі від 29.01.2019 № 836-001.1.1/004.0/17-19, у задоволенні запиту громадської організації "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" від 24.01.2019.
Зобовязати Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками надати копії актів перевірок додержання ліцензійних умов по субєктам підприємницької діяльності, зазначених у запиті громадської організації "Професійна асоціація фахівців фармації Сумської області" від 24.01.2019.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал