Справа № 320/5975/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Справа № 320/5975/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Чернівецької обласної ради на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 січня 2019 року у справі

за позовом Громадської організації «Правозахисне бюро «Ми - є!»

до Чернівецької обласної ради

про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Громадської організації «Правозахисне бюро «Ми - є!» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Чернівецької обласної ради (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо звернення до Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України про захист інституції сім'ї в Україні, як такі, що є підбурюванням до дискримінації (прямої чи непрямої) за ознаками сексуальної орієнтації та утисками.

Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання, в якому він просив суд звернутись до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу надання висновку у даній справі про наявність у діях відповідача щодо звернення до Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України про захист інституції сім'ї в Україні як таких, що є підбурюванням до дискримінації (прямої та непрямої) за ознакою сексуальної орієнтації, та утисками, дискримінації.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року призначено експертизу, проведення якої доручено Уповноваженому Верховної Ради з прав людини.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що Уповноважений Верховної Ради з прав людини не є експертом, що у суду не було жодних правових підстав для призначення експертизи в даній справі з дорученням її проведення вказаному суб'єкту владних повноважень.

При цьому, апелянт наполягає на тому, що надання Уповноваженим Верховної Ради з прав людини висновку у справах про дискримінацію здійснюється в рамках парламентського контролю, а не в порядку проведення судової експертизи.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про призначення судової експертизи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на безпідставності доводів апелянта.

У судове засідання сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, не з'явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави передбачені КАС України для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з наступних підстав.

Судова колегія встановила, що постановляючи ухвалу про призначення судової експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що Уповноважений Верховної Ради з прав людини надаэ висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду, що, на думку суду, є підставою для доручення йому проведення судової експертизи з даних питань.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

У ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Статтею 10 зазначеного Закону передбачено, що судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі.

У ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» закріплено, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і з межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, в тому числі надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду.

Отже, законодавством чітко визначено поняття судової експертизи та кваліфікаційні вимоги до осіб, які мають право проводити судову експертизу. Одними з таких вимог є наявність в особи кваліфікації саме судового експерта.

При цьому, висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у справах про дискримінацію не є експертним висновком у розумінні вищенаведених спеціальних норм Закону України «Про судову експертизу», а Уповноважений Верховної Ради України з прав людини не має кваліфікації судового експерта.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення судової експертизи за заявою позивача про звернення суду до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо надання висновку в порядку ст. 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про призначення судової експертизи.

Відповідно до ст. 320 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду колегією суддів апеляційної скарги, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, апеляційна скарга Чернівецької обласної ради підлягає задоволенню, ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 січня 2019 року - скасуванню, а справа направлення для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 242-244, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернівецької обласної ради - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 січня 2019 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: