Справа № 280/4854/18
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року о 15 год. 55 хв.Справа № 280/4854/18 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Новікової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ширшова А.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (далі позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати: податкові повідомлення рішення від 25.07.2018 № та №; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.07.2018 №Ф-; рішення від 25.07.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Ухвалою суду від 19.11.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 11.12.2018.

Ухвалою суду від 11.12.2018 підготовче засідання відкладено на 15.01.2019.

Ухвалою суду від 15.01.2019 підготовче засідання відкладено на 06.02.2019, а також продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

В підготовчому засіданні 06.02.2019 оголошено перерву до 14.02.2019.

14.02.2019 судом закрито підготовче провадження та розпочато розгляду справи по суті, а також оголошено перерву до 05.03.2019.

В судовому засіданні 05.03.2019 оголошено перерву до 14.03.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправність оскаржуваних рішень та зазначає, що підставою для їх прийняття стало твердження контролюючого органу про не підтвердження первинними документами використання в господарській діяльності позивача пального за 2016 рік на суму 1897780,80 грн. та за 2017 рік на суму 1545275,00 грн. Разом з тим, такі доводи контролюючого органу позивач вважає безпідставними, оскільки під час проведення перевірки позивачем на запит було надано всі первинні документи, якими підтверджується факт використання та списання пального та запчастин. Вважає, посилання контролюючого органу в акті перевірки на наказ Мінтрансу від 10.02.1998 №43 «Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» безпідставним, оскільки на думку позивача положення зазначеного наказу не поширюється на фізичних осіб підприємців. Зазначає, що норми витрат палива можуть бути затверджені наказом підприємця. Позивач вказує, що списання пального здійснювалось у відповідності до приписів чинного законодавства України та на підставі подорожніх листів, а відтак твердження контролюючого органу про не підтвердження використання пального у господарській діяльності вважає безпідставним.

Також, позивач посилався і на необґрунтованість доводів контролюючого органу про не підтвердження первинними документами витрат на придбання та використання в господарській діяльності запчастин на суму 27743,72 грн. Зазначає, що витрати на придбання запчастин підтверджується наданими до перевірки документами, а саме: книгами обліку доходів і витрат, первинними документами, накладними на придбання товару, руху коштів по розрахункових рахунках, актами прийому передачі виконаних робіт, тощо. Позивач вказує, що з урахуванням того, що нею здійснюється господарська діяльність із надання послуг вантажного автомобільного транспорту, то відповідно виникала необхідність у здійсненні ремонту транспортних засобів залучених до здійснення господарських операцій з перевезення вантажу. Зазначає, що факт використання придбаних запчастин у процесі утримання та ремонту основних засобів підтверджується наданими до перевірки документами, які необґрунтовано не були взяті до уваги співробітниками контролюючого органу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень послався на те, що витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів враховуються при визначенні фінансового результату до оподаткування згідно із правилами бухгалтерського обліку у разі їх підтвердження належним чином оформленими первинними документами. Зазначає, що за результатами перевірки було встановлено, що позивач в господарській діяльності використовує два автомобілі: легковий для обслуговування адмінперсоналу, вантажний для збуту товару.

Вказує, що в ході перевірки встановлено завищення задекларованих валових витрат на суму 1 897 780,80 грн. по колонці 5 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції» та по колонці 7 «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» на суму 27743,72 грн. Крім того, в ході перевірки встановлено завищення задекларованих валових витрат на суму 1 545 275,00 грн. по колонці 5 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції». Відповідач зазначає, що до перевірки не надано будь-яких підтверджуючих документів стосовно використання в господарській діяльності транспортних засобів, які споживають у якості пального саме бензин. Також не надано підтверджуючих документів щодо використання зазначеного товару у господарській діяльності з метою отримання доходу відповідно до основного виду діяльності. Враховуючи вищезазначене, неможливо зробити розрахунок нормативних витрат палива по кожному автомобілю, який здійснював перевезення вантажу у перевіряємий період, відповідно до встановлених чинних законодавством норм, що свідчить про безпідставність включення сум непідтверджених первинними документами до складу податкової звітності.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що з 14.05.2018 по 04.06.2018 співробітниками ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну планову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, за результатами якої складено ОСОБА_2 перевірки від 11.06.2018 №434/08-01-13-05/НОМЕР_1.

Відповідно до висновків ОСОБА_2 перевірки від 11.06.2018 №434/08-01-13-05/НОМЕР_1 встановлено порушення позивачем:

п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2016-2017 року на суму 624740,91 грн., у т.ч. за 2016 рік на суму 346594,41 грн., за 2017 рік на суму 278149,50 грн.;

пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 на загальну суму 52062,00 грн., в т.ч. за 2016 рік 28882,87 грн., за 2017 рік 23179,13 грн.;

п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки на загальну суму 188529,12 грн., у т.ч. за 2016 рік на суму 87278,68 грн., за 2017 рік на суму 101250,44 грн.

пп.«в» п.176.1 ст.176 Податкового кодексу України, встановлено перекручення даних наданих в деклараціях за 2015-2017 року, а саме завищення валових витрат в 2015-2017 роках.

На підставі висновків ОСОБА_2 перевірки від 11.06.2018р. №434/08-01-13-05/НОМЕР_1 контролюючим органом прийнято:

податкове повідомлення рішення № від 25.07.2018, яким було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особи за результатами річного декларування на суму 780929,89 грн., в тому числі 624743,91 грн. за основним платежем та 156185,98 грн. за штрафними санкціями;

податкове повідомлення рішення № від 25.07.2018, яким було збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору, що сплачуються фізичними особи за результатами річного декларування на суму 65077,50 грн., в тому числі 52062,00 грн. за основним платежем та 13015,50 грн. за штрафними санкціями;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 25.07.2018, зі сплати єдиного внеску у розмірі 188529,12 грн.;

рішення № від 25.07.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за яким нараховано штрафні санкції у розмірі 27580,78 грн.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень був висновок контролюючого органу про те, що позивачем завищено задекларовані валові витрати на суму 1 897 780,80 грн. по колонці 5 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції» та по колонці 7 «інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» на суму 27743,72 грн., а також завищення у 2017 році задекларованих валових витрат на суму 1 545 275,00 грн. по колонці 5 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції».

Суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України (далі ПК України).

Згідно з п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, обєктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.3 ст.177 Податкового кодексу України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Згідно п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, беспоредньо пов'язаних з отриманням доходів належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

З акту перевірки встановлено, що перевіркою показників задекларованих валових витрат ФОП ОСОБА_3 та відображених у розділі І «доходи від провадження господарської діяльності» додатку 4 до податкової декларації про майновий стан колонці 5, 6 та 7 «вартість документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю» показників за 2016 рік (№ від 31.01.2017) у загальній сумі 2 026 790,99 грн., у т.ч. колонка 5 «вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції» в сумі 1 897 780,80 грн., колонка 6 «витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату» в сумі 101 266,47 грн., колонка 7 «інші витрати включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» в сумі 27 743,72 грн., встановлено, що суб'єкт господарювання ОСОБА_3 здійснювала вантажні перевезення хлібу згідно договору з ТДВ «Оріхівський хлібокомбінат».

Суд зазначає, що відповідно до пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України, грошове зобовязання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Під час розгляду адміністративної справи встановлено, що підставою для твердження контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства стало те, що до перевірки не надано товарно-транспортних накладних, подорожніх листів, актів списання пального та запчастин та інше, у звязку з чим неможливо підтвердити правомірність коштів з придбання пального та запчастин до складу валових витрат.

В свою чергу, представник позивача вказував на ту обставину, що товарно-транспортні накладні надавались до перевірки, про що співробітниками контролюючого органу зазначено на 4-тій сторінці ОСОБА_2 перевірки.

Разом з тим, суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що до перевірки надавались товарно-транспортні накладні, оскільки висновки ОСОБА_2 перевірки свідчать про протилежне ніж його описова частина.

Суд зазначає, що відповідно до п.44.7 ст.44 ПК України, у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який проводить перевірку, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).

Протягом пяти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, платник податків має право подати контролюючому органу, що проводив перевірку, заперечення та/або додаткові документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.

Тобто, позивач після отримання ОСОБА_2 перевірки, в якому було зроблено висновок про ненадання первинних документів (товарно-транспортні накладні, акти списання, подорожні листи), які за твердженням представника позивача подавались до перевірки, мав право подати до контролюючого органу додаткові документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, проте, зазначені документи контролюючому органу не подавались, доказів протилежного суду не надано.

Також, в матеріалах адміністративної справи міститься запит контролюючого органу про надання пояснень та документального підтвердження під час проведення перевірки від 11.05.2018 №3123/14/08-01-13-05-05, в якому позивачу запропоновано надати додаткові документи до перевірки, зокрема товарно-транспортні накладні за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 (а.с.160-161, т.1).

У відповідь на запит контролюючого органу позивачем до контролюючого органу надано товарно-транспортні накладні за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у вигляді реєстру додатка до акту виконаних робіт (а.с.159), доказів подання саме товарно-транспортних накладних та/або подорожніх листів матеріали справи не містять.

Позивачем до матеріалів адміністративної справи на підтвердження виконання умов договорів з ПАТ «Оріхівський хлібокомбінат», витрат та списань палива, надано акти здачі-прийняття робіт транспортно-експедиційних послуг (а.с.77-93, т.1), акти виконаних робіт та додатки до них, рахунки вартості перевезення, звіти про рух паливно-мастильних матеріалів (а.с.93-135, т.1).

Також, до матеріалів адміністративної справи надано накази ФОП ОСОБА_3 від 01.01.2016 та 01.01.2017, якими позивачем, з метою правильного віднесення до складу витрат затрати на придбання палива для ведення господарської діяльності, наказано списання паливно-мастильних матеріалів здійснювати згідно з фактичною вартістю витрачених паливно-мастильних матеріалів, безпосередньо повязаних з одержанням доходу (а.с.136-137, т.1).

Крім того, до матеріалів адміністративної справи позивачем надано, видаткові накладні на придбання запчастин до транспортних засобів, платіжні доручення на підтвердження оплати таких запчастин, акту прийому-передачі виконаних робіт (а.с.166-250, т.1, а.с.1-149, т.2).

Суд зазначає, що Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 3 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що первинні документи бухгалтерської звітності можуть складатися платником податків у довільній формі, крім обовязкових реквізитів таких документів, що закріплені в нормативно-правових актах, проте, в будь-якому випадку зазначені документи бухгалтерської звітності, повинні належним чином відображати зміст господарської операції, підтверджувати факт та розмір витрат у звязку із господарською операцією, а також підтверджувати, що така операція повязана з господарською діяльністю платника податків.

В даному випадку, платником податків здійснювались господарські операції з перевезення вантажів, у звязку з чим до складу витрат включались кошти на пальне, а також операції з ремонту транспортних засобів залучених для здійснення таких господарських операцій.

Суд зазначає, що наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які визначають права, обовязки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів Замовників (далі Правила №363) .

Відповідно до розділу І Правил №363, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно п.11.1 Правил №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись субєктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, імя, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Тобто, товарно-транспортна накладна є єдиним та основним документом, що підтверджує факт переміщення вантажу та призначений для обліку виконаної роботи.

Суд зазначає, що позивачем, ані до матеріалів адміністративної справи, ані контролюючому органу не надано належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, які б засвідчували факт здійснення господарських операцій з перевезення вантажу з ПАТ «Оріхівський хлібокомбінат», а також могли б бути підставою для списання паливно-мастильних матеріалів.

Надання до матеріалів справи та контролюючому органу згрупованих таблиць у вигляді реєстру додатка до акту виконаних робіт, не може підміняти обовязок ведення та подання первинних документів у вигляді товарно-транспортних накладних, оскільки в даному випадку господарські операції стосувались саме операцій з перевезення вантажу.

Суд зазначає, що платник податків має право вести згрупований облік звітності для полегшення обліку господарських операцій, проте, такий облік не може підміняти обовязок оформлення та зберігання саме первинних документів, відповідно до приписів чинного законодавства України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що списання пального без наявності належним чином оформлених товарно-транспортних накладних (подорожніх листів), які для даної категорії операцій є основним документом, є необґрунтованим.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що позивачем до матеріалів справи не надано документів на підтвердження придбання палива, які можливо було б співставити з господарською операцією у рамках якої паливо придбавалось та використовувалось.

Суд зазначає, що твердження позивача про правильність списання палива ґрунтується виключно на наказі самої фізичної особи підприємця, в якому наказано списання паливно-мастильних матеріалів здійснювати згідно з фактичною вартістю витрачених паливно-мастильних матеріалів, безпосередньо повязаних з одержанням доходу. Проте, таким наказом не визначено порядку розрахунку кількості паливно-мастильних матеріалів за господарською операцією.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на Наказ Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43 «Про затвердження Норма витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», оскільки є вірним твердження представника позивача про те, що вказаний наказ не має обовязкової дії для позивача, з урахуванням і того, що зазначений наказ не зареєстрований Міністерством юстиції України, не є нормативно-правовим актом у розумінні частини 2 статті 117 Конституції України, а відтак, не підлягає застосуванню судом, відповідно до положень принципу законності.

В свою чергу, суд зазначає, що витрати палива повинні бути підтверджені первинними документами, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які б давали змогу упевнитись в тому, що до складу втрат платником податків не включаються понаднормові витрати пального.

Для списання паливно-мастильних матеріалів важливо, щоб саме первинний документ (товарно-транспортна накладна, подорожній лист) містив усі необхідні дані, що характеризують господарську операцію роботу автомобіля та витрату ним паливно-мастильних матеріалів.

Платник податку має право враховувати витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів на підставі первинних документів у межах установлених чи самостійно розрахованих норм витрачання палива.

Проте, позивачем до матеріалів справи не надано первинних документів, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в яких було б належним чином відображено обсяги витрачених паливно-мастильних операцій, операції по яким такі паливно-мастильні операції витрачені, а також не надано первинних документів, якими б підтверджувались обсяги перевезень відповідно до кількості списаного пального.

За таких обставин, контролюючий орган за результатами перевірки позивача дійшов обґрунтованого висновку про не підтвердження первинними документами віднесення до складу валових витрат коштів від списання пального за 2016 та 2017 роки.

Щодо твердження контролюючого органу про безпідставність включення до складу валових витрат на придбання запчастин, суд зазначає наступне.

До матеріалів адміністративної справи позивачем надано видаткові накладі на платіжні доручення, якими підтверджується факт придбання запчастин від ТОВ «ГАЗ Запчастина».

Крім того, до матеріалів справи надано акти прийому-передачі виконаних робіт, проте, суд критично оцінює зазначені акти прийому-передачі робіт, оскільки за такими актами виконавцем робіт виступає сама ФОП ОСОБА_3

Суд зазначає, що до матеріалів адміністративної справи не надано жодних документів на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 володіє достатніми технічними знаннями та необхідним обладнанням для здійснення ремонту автотранспортних засобів власними силами.

Як не надано до суду і доказів того, що у позивача наявний технічний персонал, яким здійснювались відповідні технічні роботи.

В свою чергу, з акту прийому-передачі виконаних робіт не можливо встановити ким саме виконано роботи з ремонту транспортних засобів під час яких використано придбані запчастини. Також, з урахуванням того, що позивачем не надано товарно-транспортних накладних, то відповідно неможливо встановити факт встановлення запчастин на транспортні засоби саме ті, що використовувались в господарській діяльності позивача.

Відповідно до ч.2 ст.79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Згідно ч.8 ст.79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що зібраними під час розгляду справи доказами не підтверджується правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат, витрат на придбання пального та запчастин, що свідчить про правомірність прийняття контролюючим органом спірних рішень.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи доведено правомірність прийняття спірних рішень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (70100, Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Новомиколаївка, вул. Леніна, буд.4) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, Запорізька область, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 20.03.2019.

Суддя І.В. Новікова