Справа № 810/4557/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4557/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

від відповідача: не з'явились,

від третьої особи (апелянта): ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади Вишневої міської ради, третя особа: ОСОБА_5 про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади Вишневої міської ради, в якому просила суд:

- скасувати відмову у реєстрації місця проживання від 21.08.2018 та зобов'язати зареєструвати її та її сина ОСОБА_8 за фактичним місцепроживанням за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, відповідачем було протиправно відмовлено їй та її дитині у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вони проживають у зазначеній квартирі ще з 2014 року та відповідно до ст. 64 ЖК України користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть всі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, третя особа - ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду та закрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує про те, що спірні правовідносини в даному випадку стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою АДРЕСА_1

У зв'язку з цим, на переконання апелянта, відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є органом, який виконує свої обов'язки щодо реєстрації місця проживання особи у відношеннях з власником майна.

Отже, на думку апелянта, даний спір пов'язаний з реалізацією житлових прав фізичних осіб, зокрема реалізацією права особи на користування квартирою, тобто з цивільним правом, у той час як вимоги до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади Вишневої міської ради є похідними від них.

Разом з цим, апелянт звертає увагу суду, що у ході розгляду справи повідомлялося суду першої інстанції, що позивач та третя особа - розлучені та між ними існує цивільно-правовий спір про право користування квартирою АДРЕСА_1 Проте, судом безпідставно не було прийнято до уваги вказаної обставини.

Підсумовуючи викладене, апелянт наголошує, що спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є приватноправовим, а не публічним. При цьому, держава та юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, помилково віднісши даний спір до публічно-правового.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Під час апеляційного розгляду справи позивач та його представник просили суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі. Разом з цим, звертали увагу суду, що позивач разом з її малолітньою дитиною не проживають у даному житловому приміщенні, а саме квартирі АДРЕСА_1

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та будь-яких заяв та/або клопотань до суду не надав, у тому числі і відзиву на апеляційну скаргу.

З огляду на те, що неявка уповноваженого представника відповідача не перешкоджає апеляційному розгляду справи, колегія суддів, керуючись приписами статті 313 КАС України визнала за можливе розглянути справу без участі уповноваженого представника відповідача, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів адміністративної справи 12 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції у Київській області було зареєстровано шлюб між позивачем - ОСОБА_3 та третьою особою - ОСОБА_5.

З наявного у матеріалах справи свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.01.2011 року вбачається, що у вказаному шлюбі у учасників судового процесу народилася дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2018 року позивач - ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною - ОСОБА_8 Володарською сільською радою були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв'язку з вибуттям до нового місця проживання: Київська область, м. Вишневе.

Водночас, 21 серпня 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою № 197 про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, та заявою № 198 про реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

До вказаних заяв позивачем було подано свідоцтво про народження дитини та її (ОСОБА_3.) паспорт.

Водночас, з огляду на те, що особа не подала необхідних документів, а саме: згоду батька на реєстрацію місця проживання дитини, документи на квартиру, згоду власника житла, а також не зазначила підстав такої реєстрації, уповноваженою особою відповідача, відповідно до приписів Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016, 21 серпня 2018 року було відмолено у реєстрації місця проживання на підставі її заяв.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано відповідачу повний пакет документів, необхідний для реєстрації її місця проживання, зокрема, документів, які б підтверджували її право на проживання у АДРЕСА_1 З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що Відділом реєстрації було правомірно відмовлено позивачу у реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині - відсутні.

Водночас, в частині позовних вимог щодо реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_8 за місцем проживання батька Київський окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що вказані підлягають задоволенню. Вказаного висновку, суд першої інстанції дійшов з огляду на те, що відмовляючи у здійсненні такої реєстрації, відповідач хоча і діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, однак, не врахував інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Законом України "Про охорону дитинства".

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вирішив визнати неправомірною відмову відповідача у реєстрації місця проживання ОСОБА_8 та зобов'язати Відділ вчинити відповідні дії.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, що житлове приміщення у якому позивач просить зареєструвати її разом з дитиною, а саме квартира АДРЕСА_1 належить на праві користування ОСОБА_5 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2014 у справі № 2/369/916/14. Тобто, з наведеного вбачається, що апелянт не є власником вказаного житла.

Крім того, колегією суддів встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2018 року у справі № 369/5401/18, яке набрало законної сили 02 листопада 2018 року шлюб зареєстрований 12 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у відділі реєстрації актів цивільного стану Іванківського районного управління юстиції Київської області - розірвано.

У свою чергу, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи № 369/5401/18 Києво-Святошинським районним судом Київської області було встановлено, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, не проживають разом тривалий час.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, у апеляційній скарзі та судовому засіданні третя особа - ОСОБА_5, законний користувач житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, наголошував на тому, що позивач та їх малолітня дитина разом з ним не проживають та при цьому, між ним та його колишньою дружиною існує спір про право користування вказаним нерухомим майном.

Позивачем у ході апеляційного розгляду справи вказаних доводів апелянта спростовано не було.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви в якості підстави для реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 разом із її малолітньою дитиною ОСОБА_3, вказує про те, що вона с 2014 року проживає за вказаною адресою у квартирі, право користування якою, було визнано за її чоловіком. Крім цього, позивач також вказувала, що вона разом з дитиною є членами родини наймача та користуються на рівні з ним усіма правами та несуть обов'язки. За наведених обставин, позивач вважає, що відповідно до приписів Цивільного та Житлового кодексів вони мають право бути зареєстрованими за вказаною адресою.

Таким чином, з наведеного вбачається, що спірні правовідносини виникли внаслідок спору щодо місця проживання, зокрема, малолітньої дитини ОСОБА_8, тоді як вимоги до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади Вишневої міської ради є похідними від вирішення цього спору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Так, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Разом з цим, відповідно до приписів ч. 3 вказаної норми адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, з наведеного вбачається, що участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/2017 (провадження №14-130цс18).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, з огляду на зазначене, колегією судді встановлено, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів та разом з цим стосуються майнових прав позивача та третьої особи, а саме права користування нерухомим майном. Таким чином, з наведеного слідує, що між позивачем та третьою особою існує спір про право у зв'язку з чим можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства відсутня.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що вказується, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17, а також у постановах Касаційного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 824/175/17-а та від 07 лютого 2019 року у справі № 824/485/17-а.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що Київський окружний адміністративний суд, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад, розглянув справу, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Положеннями статті 315 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення першої інстанції повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених ст. 238 КАС України, а саме якщо справу не належить розглядами за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи, є обґрунтованими, а тому апеляціна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 238, 308, 310, 313, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Відділу реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб та формування і ведення реєстру територіальної громади Вишневої міської ради, третя особа: ОСОБА_5 про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.