Справа № 808/1790/18
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2019 року м. Дніпросправа № 808/1790/18

головуючий суддя І інстанції - Стрельникова Ю.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року у справі№ 808/1790/18за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до першого заступника начальника Головного управління Держпраці України у Запорізькій області Дановського Володимира Віталійовича про скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до першого заступника начальника Головного управління Держпраці України у Запорізькій області Дановського Володимира Віталійовича про скасування постанови про накладення штрафу № ЗП641/572/АВ/П/ТД-ФС від 04.05.2018 року та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року адміністративний позов було задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці України у Запорізькій області № ЗП/641/572/АВ/П/ТД-ФС від 04.05.2018 року про стягнення штрафу у розмірі 111690.00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні решти позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держпраці у Запорізькій області,звернулос з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивач, всупереч приписам ст. 24 Кодексу законів про працю України, використовував працю у неоформлених трудових відносинах з ОСОБА_3 Зауважено, що факт допуску фізичної особи, а саме ОСОБА_3, до роботи без оформлення з ним трудових відносин підтверджується письмовими поясненнями сторожа ОСОБА_4, усними поясненнями сторожа ОСОБА_5, які зафіксовані засобами відеотехніки, а також даний факт підтверджується усними та письмовими поясненнями позивача та усними поясненнями ОСОБА_3

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області було проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, на підставі якої було складено акт від 12.04.2018 року № ЗП641/572/АВ.

За результатами інспекційного відвідування відповідачем було встановлено, що 11.04.2018 року о 13 год. 30 хв. в приміщенні гаражів НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, які знаходяться у приватній власності ФОП ОСОБА_1 та розташовані в гаражному кооперативі «Скіф», знаходилась одна особа, ОСОБА_3

Вказана особа перебувала в гаражному приміщенні та займалась виробництвом меблів в одязі, схожому на робочий, що зафіксовано засобами відеотехніки.

В усних поясненнях, що зафіксовано засобами відеотехніки, ОСОБА_3 було повідомлено, що він проходить навчання з виробництва меблевого гарнітура впродовж тижня у ФОП ОСОБА_1, стверджував, що найманих працівників у ФОП ОСОБА_1 взагалі немає, працює він особисто; для транспортування меблів наймає водія з особистим автомобілем; зі слів ОСОБА_3 заробітну плату або винагороду за виконувану роботу він не отримував, трудовий договір чи будь які інші договори (про навчання чи стажування) не підписували. Із пояснень сторожів гаражного кооперативу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в приміщенні вказаних вище гаражів впродовж кількох років, регулярно, в різний час приїздять одні й тіж люди в кількості трьох осіб на роботу з виробництва меблів. Із письмових пояснень ФОП ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 є колегою позивача та клієнтом з придбання меблів та останній намагався особисто змайструвати собі меблі на обладнанні та під керівництвом позивача.

На підставі викладеного, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем ч.1 та ч.3 ст. 24 Кодексу Законів про працю України.

13.04.2018 року відповідачем було прийнято припис про усунення виявлених порушень № ЗП641/572/АВ/П.

04.05.2018 року відповідачем було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП641/572/АВ/П/ТД-ФС, якою на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу Законів про працю України, на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 було накладено штраф у сумі 111690 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про накладення штрафу №ЗП641/572/АВ/П/ТД-ФС від 04.05.2018 року була прийнята уповноваженими посадовими особами відповідача не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, не пропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), не з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а отже є протиправною і підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 21 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 24 Кодекс законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи) визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок № 509).

Згідно пункту 2 Порядку 509, штрафи накладаються начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (пункт 3 Порядку 509). Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку 509).

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що при прийнятті працівника на роботу, на роботодавця покладається обов'язок по укладенню з ним трудового договору т аповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу. Допущення працівника до роботи без укладення трудового договору порушує права останнього та зумовлює притягнення роботодавця до відповідальності у вигляді накладення штрафу.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваної постанови та притягнення позивача до фінансової відповідальності були висновки відповідача щодо протиправного допущення позивачем до роботи без укладення трудового договору - ОСОБА_3.

На переконання відповідача, вказані обставини належним чином підтверджуються письмовими поясненнями сторожа ОСОБА_4, усними поясненням сторожа ОСОБА_5, зафіксованими засобами відеотехніки, усними та письмовими поясненнями роботодавця-підприємця ОСОБА_6 та усними поясненнями ОСОБА_3, зафіксованими засобами відеотехніки.

Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3, останній перебував в гаражному приміщенні, належному позивачу, з метою виготовлення меблів для особистих цілей, та навчався цьому у ОСОБА_1

В свою чергу, що стосується пояснень сторожів гаражного кооперативу, то суд апеляційної інстанції зазначає, що останні не є належними доказами вчинення позивачем порушення приписів ст. 24 Кодексу Законів про працю України, в розумінні ст.ст. 73-76 КАС України, оскільки ними достаменно не підтверджується факт наявності між позивачем та ОСОБА_3 трудових відносин та допуску останнього до виконання роботи без укладення трудового договору, а зазначається лише про те, що деякі особи постійно приїздили до гаражу ОСОБА_1, проте чи здійснювали такі особи якусь діяльність, достовірно вказаним особам не відомо.

Інших доказів, які б обґрунтовували факт порушення позивачем приписів ст. 24 Кодексу Законів про працю України, відповідачем до суду надано не було.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Поряд з вказаним, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Необхідно зазначити, що з огляду на необхідність перевірки судом вказаних норм процесуального закону, дотримання останніх є обов'язком суб'єкта владних повноважень при прийнятті рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Отже, в даному випадку, встановивши зміст спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача ґрунтується на припущеннях та є необґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області- залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року у справі № 808/1790/18-залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя Л.А. Божко

суддя Ю.В. Дурасова