Справа № 500/339/19
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2116/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Курильця А.Р., Старунського Д. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року про відмову у відкритті провадження (ухвала постановлена у м. Тернопіль суддею Баранюк А. З.) у справі № 500/339/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення начальника ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області Кузя І. І. від 11.01.2019 Г-7202/0-41/0/17-19 «Щодо розгляду клопотання».

Зобов'язати ГУ Держгеокадастру у Тернопільськії області повторно розглянути клопотання позивача від 26.12.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 1,3061 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення особисто селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року у відкритті провадження у справі відмовлено, оскільки даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалу суду першої інстанції через свого представника в суді - адвоката Біль Р. С., оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у відкритті провадження в справі у зв'язку з тим, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки вважає, що у позивача відсутнє право власності на спірну земельну ділянку, тому спір є публічно-правовим та підлягає розгляду адміністративним судом.

Судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.03.2018 у справі № 536/233/16.

Судом першої інстанції не враховано, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування, в тому числі у власність, в зв'язку з чим жодного речового права на земельну ділянку внаслідок прийняття відповідачем рішення про затвердження проекту землеустрою у позивача не виникло .

Скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу судді та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Одночасно просить стягнути з відповідача на користь апелянта судовий збір - 1921 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8068,20 грн.

Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області до суду апеляційної інстанції надіслало відзив на апеляційну скаргу , в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Оскільки усі учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, вважаючи, що таку може бути вирішено на підставі наявних в ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовим спором визнає, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З аналізу наведених процесуальних норм видно, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

За змістом положень статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина друга статті 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (власність) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (власність) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (власність). А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства у випадку, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування (власність), за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки, який не було реалізовано внаслідок відмови органу Держгеокадастру в погодженні проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки. Наявність існуючого речового права позивача або інших осіб на цю земельну ділянку судом не встановлено.

Таким чином, суддею суду першої інстанції зроблено хибний висновок про необхідність розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства та помилково відмовлено позивачу у відкритті провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправильне застосування суддею суду першої інстанції правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 536/233/16, оскільки в справі з подібними спірними правовідносинами Верховним судом зроблено висновок про необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За наведених обставин, оскаржену ухвалу судді слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо вимоги апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8068,20 грн, апеляційний суд дослідивши матеріали справи дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи видно, що ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Таким чином в зазначеній справі рішення по суті вимог (про задоволення позову чи відмову в задоволені позову) не приймалось, тому заявлена вимога про стягнення витрат, пов'язаних з наданням професійної правничої допомоги, є передчасною.

Щодо вимоги апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь апелянта грошових коштів судового збору в розмірі 1921 грн, то суд апеляційної інстанції вважає таку безпідставною, оскільки, з врахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат здійснюється судом у випадку повного чи часткового задоволення позову, відмови в позові, тобто при вирішенні справи по суті. За законом ухвалення такого рішення як направлення справи для продовження розгляду, унеможливлює вирішення питання про розподіл судових витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2018 у справі № 756/6141/16-а.

Керуючись ст. 134, ст. 139, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 500/339/19 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. Р. Курилець
Д. М. Старунський