Справа № 820/5089/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.Справа № 820/5089/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

перекладача Маліх А.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.10.18 року по справі № 820/5089/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про 1) скасування рішення ДМСУ від 15.06.2018р. №196-18 2) зобов'язання ДМСУ визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України (далі-відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - третя особа), у якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 р. №196-18;

- зобов'язати Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак - ОСОБА_1.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року позов - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповністю з'ясував обставини, які мають значення для справи, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків.

У судовому засіданні представник позивача та позивач вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач є іноземцем - громадянином Іраку, у 2008 році ще під час перебування на Батьківщині змінив релігію з ісламу на християнство, по листопад 2015 р. знаходився на території названої країни, до органів влади чи правоохоронних органів з приводу будь-яких утисків, переслідувань, загроз життю або здоров'ю не звертався, у листопаді 2015 р. залишив територію країни громадянської належності і прибув до України у цілях навчання (віза типу «Д», мета поїздки 04/12 - навчання).

Вже під час навчання на підготовчому відділенні Національного технічного університету «ХПІ» подав до ГУ ДМСУ в Харківській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, котра потребує додаткового захисту від 26.12.2016 р. №50.

Згідно з наказом ГУ ДМСУ в Харківській області №203 від 26.12.2016 р. названа заява була прийнята до попереднього розгляду.

Працівниками Головного управління 11.01.2017 р. з іноземцем проведено співбесіду (а.с. 57-62).

Відповідно до наказу ГУ ДМСУ в Харківській області №5 від 16.01.2017 р. розпочалась процедура оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.02.2017 р. працівниками Головного управління з іноземцем було проведено співбесіду (а.с. 66-69).

Наказом ГУ ДМСУ в Харківській області №39 від 16.03.2017 р. було продовжено строк розгляду заяви іноземця.

21.04.2017 р. працівниками Головного управління було проведено співбесіду з іноземцем (а.с. 73-75).

24.05.2018 р. Головним управлінням було складено висновок про відсутність умов, передбачених п. 1 ст. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" і доцільність прийняття рішення з приводу відмови в оформленні документів для вирішення питання стосовно визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.06.2018 р. відповідачем, ДМС України, було прийнято рішення №196-18 про відмову у визнанні іноземця біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України з огляду на відсутність передбачених законодавством підстав набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу положень п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Оскаржуване рішення ДМС України від 17.11.2017 року №427-17 ґрунтується саме на відсутності стосовно позивача умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, позивач, під час проведення співбесід працівниками Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, вважає можливим переслідування у країні громадянської належності зі сторони ісламських організацій та членів власної родини у зв'язку зі зміною віросповідання з ісламу на християнство та у зв'язку з активним проповідуванням християнства і долученням до цієї релігії нових прихильників. Будь-яких інших причин та ризиків позивачем не наведено.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

З матеріалів справи вбачається, що позивач після зміни релігії (2008 р.) тривалий час перебував у межах країни громадянської належності (до листопада 2015 р.), до органів влади та правопорядку з приводу переслідувань, утисків, загрози життю і здоров'ю не звертався, обмежень та перешкод у веденні звичайного способу життя, практичній реалізації прав і свобод не мав.

Таким чином, виходячи з вищевказаного, колегія суддів вважає, що відсутні щонайменші ознаки, котрі б поза розумним сумнівом показували на існування для іноземця з цієї обставини (сповідування християнства, зміна релігії, ведення активної діяльності релігійного характеру) будь-якої загрози.

Наведені іноземцем у даному конкретному випадку побоювання несуть очевидний характер уявних припущень.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

До категорії осіб, які потребують додаткового захисту, можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує

1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари,

2) загроза виконання вироку про смертну кару,

3) загроза застосування тортур,

4) загроза застосування нелюдського поводження,

5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність,

6) загроза застосування нелюдського покарання,

7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність,

8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту,

9) загроза систематичного порушення прав людини.

Однак, ні матеріалами справи , ні судовим розглядом не надано жодних належних та допустимих доказів для висновку щодо можливого застосування до іноземця смертної кари, загрози застосуванню тортур чи нелюдського поводження або покарання, доказів загрози систематичного порушення прав людини.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник вперше прибув до України у листопаді 2015 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до владного суб'єкта лише 26.12.2016 року.

Отже, значна тривалість часових проміжків між подією виїзду з Батьківщини, подією прибуття в Україну та подією звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьому справжній мотив звернення із даною заявою може бути іншим, але такий мотив іноземцем не задекларований, відтак, владним суб'єктом і не перевірений, що цілком узгоджується з вимогами Закону.

Таким чином, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, прийнятим на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", без надання належної оцінки доводам позивача та висновкам суду при прийнятті рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відтак, оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 р. №196-18, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є вмотивованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року по справі № 820/5089/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року