Справа № 808/3450/17
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2019 року м. Дніпросправа № 808/3450/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. (суддя Стрельнікова Н.В., м. Запоріжжя) у справі № 808/3450/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області № 2301/03-34527 від 03.11.2017 р. про скасування його дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області поновити його посвідку на постійне місце проживання (т. 1 а.с. 3-12).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. позовні вимоги задоволено (т. 2 а.с. 36-40).

Вказане рішення мотивовано правомірністю дій позивача при поданні документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Водночас, на думку суду першої інстанції, оскаржуване рішення обумовлено помилкою службових осіб Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, за що позивач не має нести відповідальності. Крім того, суд першої інстанції зазначив про порушення Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області процедури прийняття оскаржуваного рішення, а також не врахування факту наявності у позивача родини у складі дружини та двох неповнолітніх дітей.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оскаржило його в апеляційному порядку.

Позиція скаржника обґрунтована тим, що у 2006 році позивач подав заяву про надання йому дозволу на імміграцію, у якій свідомо зазначив неправдиві відомості, зокрема щодо громадянства його батька, паспорт якого втратив чинність у 2005 році відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1429 від 28.10.2004 р. Крім того, скаржник не погоджується з твердженням суду першої інстанції щодо порушення прав та інтересів позивача внаслідок допущення службовими особами Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області помилки при наданні 21.11.2006 р. позивачу дозволу на імміграцію в України, посилаючись на те, що рішення про надання вказаного дозволу було прийнято Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, а не скаржником. З огляду на вказану обставину, останній також не може надати пояснень щодо наявності виправлень у висновку про оформлення посвідки на постійне проживання позивача. Окрім цього, скаржник вказує на дотримання ним встановленого законодавством порядку скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, зокрема щодо запрошення останнього для надання пояснень, а також пропозиції щодо надання інших документів на підтвердження підстав надання йому дозволу у 2006 році. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 50-53).

28.02.2019 р. засобами поштового зв'язку до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач вказав на відсутність з його боку винних дій при поданні у 2006 році документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну, що виключає можливість настання для нього негативних наслідків, зокрема, застосування норм п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Водночас, зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну був отриманий ним на підставі рішення відповідного компетентного державного органу на підставі поданих ним документів, які пройшли повну перевірку. Також, позивач не погоджується з твердженням скаржника щодо дотримання ним процедури розгляду питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, оскільки скаржником не надано жодного доказу запрошення позивача для надання пояснень, а також доказів відібрання таких пояснень. З огляду на це, а також посилаючись на врахування судом першої інстанції наявності у позивача дружини та двох малолітніх дітей, останній зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 86-99).

У судовому засіданні 13.03.2019 р. представники скаржника та позивача, а також позивач свої вимоги, викладені відповідно у апеляційній скарзі та відзиві на неї, підтримали.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Грузії.

У 2006 році позивач звернувся до ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

За результатом розгляду заяви, 21.11.2006 р. позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, про що було видано посвідку НОМЕР_1 на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства (т. 1 а.с. 14) на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

27.08.2011 р. позивач одружився з громадянкою України, про що свідчить свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 від 27.08.2011 р.

ІНФОРМАЦІЯ_2. та ІНФОРМАЦІЯ_3. у позивача народилися син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4, що підтверджено копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с.15 та 16).

Також, вже після звернення позивача до суду ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача народилася третя дитина - ОСОБА_5, що підтверджено копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 100).

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 03.11.2017р. №2301/03-24527 скасовано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну (т. 1 а.с.13).

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3929-ХІІ від 04.02.1994 р. (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

Законом України «Про імміграцію» N 2491-III від 07.06.2001 р., визначено умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства (далі - Закон № 2491).

Статтею 1 вказаного Закону надано визначення понять, зокрема:

- імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону №2491, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Пунктом 6 ч. 1 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 9 цього Закону встановлений перелік документів, які подаються до заяви для надання дозволу на імміграцію:1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Матеріалами справи підтверджено, що у 2006 році позивач звернувся до ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, надавши всі необхідні документи (т. 1 а.с. 125-126).

З висновку щодо оформлення посвідки на постійне проживання від 21.11.2006 р. вбачається, що гр. ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. в м. Тбілісі, Грузія. У 1993 році неповнолітній ОСОБА_1 переїхав з Грузії на Україну з батьком - ОСОБА_6, 1953 року народження. Батько прибув на Україну та прописався за адресою: АДРЕСА_1, по паспорту колишнього СРСР НОМЕР_3, виданому 26.01.1980 р. ВВС райвиконкому 26 комісарів в м. Тбілісі, в якому 16.02.1993 р. було проставлено штамп «громадянин України». У 1997 ОСОБА_1 повернувся в Грузію для документування паспортом громадянина Грузії. 21.08.2006 р. ОСОБА_1 повернувся з Грузії на Україну. Громадянин ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (гурт.), навчається в ЗДМУ. Таким чином, відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», гр. ОСОБА_1 має дозвіл на імміграцію в Україну. У зв'язку з чим, уважали би: - документувати гр. Грузії ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання терміном дії - безстроково (т. 1 а.с. 124).

За результатом розгляду заяви, 21.11.2006 р. позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, про що було видано посвідку НОМЕР_1 на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства, яка дійсна «безстроково» (т. 1 а.с. 142).

Після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач постійно проживає на території України, одружився на громадянці України, має трьох дітей, які народилися в шлюбі на території України, працює безперервно в закладах медичних установ лікарем-гінекологом, про що свідчить копія трудової книжки позивача (т. 1 а.с. 22-23).

Відповідно до висновку за результатами розгляду матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію (а.с. 158-160), в ході розгляду матеріалів справи про залишення в Україні на постійне місце проживання ОСОБА_1 НОМЕР_4 було встановлено, що підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну був батько, який є громадянином України. Однак, відповідно до отриманої відповіді з Томаківського РВ, ОСОБА_6 (батько позивача), був документований паспортом громадянина України тільки 04.03.2010 р. на підставі довідки про реєстрацію його громадянином України від 28.12.2009 р. № 3438/09, яка видана до паспортного документа НОМЕР_5 від 06.06.2008 р. Громадянство України ОСОБА_6 набув на підставі ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Тобто, під час звернення гр. ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну 23.09.2006 р. його батько ОСОБА_6 із заявою щодо встановлення йому належності до громадянства України відповідно до п.3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» не звертався. Враховуючи наведене та керуючись п.1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» у висновку за результатами розгляду матеріалів справи громадянина ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію, складеного заступником начальника Дніпровського РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області зазначено про доцільність скасування рішення УМВС України в Запорізькій області від 21.11.2006 р. про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1, оскільки його видано на підставі свідомо неправдивих відомостей (т.1 а.с. 158-160).

Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не є мотивованим, в ньому лише зазначена правова підстава - п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо протиправності вказаного рішення скаржника, виходячи з наступного.

Скасовуючи спірне рішення скаржник керувався п.1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасований якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись у 2006 році до ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 були надані всі необхідні документи, які, в свою чергу, пройшли необхідну перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу.

Зокрема, п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» в редакції, чинній на час отримання позивачем дозволу на імміграцію, передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Як вбачається зі змісту заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну (т.1 а.с.125-126) та скасованого спірним рішенням висновку щодо оформлення посвідки на постійне проживання, дозвіл на імміграцію в Україну позивачеві був наданий саме у зв'язку із тим, що у 1993 році неповнолітній ОСОБА_1 переїхав з Грузії на Україну з батьком - ОСОБА_6, 1953 року народження. Батько прибув на Україну та прописався за адресою: АДРЕСА_1, по паспорту колишнього СРСР НОМЕР_3, виданому 26.01.1980 р. ВВС райвиконкому 26 комісарів в м. Тбілісі, в якому 16.02.1993 р. було проставлено штамп «громадянин України». Отже, підставою для надання позивачеві дозволу на імміграцію було належність батька до громадянства України.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» N 2235-III від 18.01.2001 р. в редакції, чинній до 21.07.2005 р., громадянами України є особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 р. і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», а також діти таких осіб, які прибули разом з батьками в Україну, якщо на момент прибуття в Україну вони не досягли повноліття.

Отже, на час звернення позивача із заявою про оформлення посвідки на проживання в Україні, позивач мав передбачені законом підстави для отримання останньої.

При цьому, докази надання позивачем будь-яких свідомо неправдивих відомостей або підробних документів скаржником до суду не надано.

Що стосується посилання скаржника на те, що в силу норм постанови КМУ № 1429 від 28.10.2004 р. «Про паспорти громадян України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР», паспорти бланків колишнього Союзу РСР вважалися дійсними до 01.01.2005 р., колегія суддів зазначає, що у вказаній постанові мова йде саме про втрату дійсності бланками паспортів. Тобто, з 01.01.2005 р. бланки паспортів колишнього Союзу РСР є неналежним документом, що підтверджує громадянство України. Проте, вказаною постановою не зазначено, що громадяни, які не здійснили заміну паспорту зразку Союзу РСР на паспорт України автоматично втрачають громадянство України. При цьому, колегія суддів зосереджує увагу на тому, що при формуванні висновку про оформлення посвідки на постійне проживання компетентний державний орган - ВГІРФО Орджонікідзевського УМВС України в Запорізькій області на виконання вимог п. 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 р., мав здійснити перевірку справжності поданих ОСОБА_1 документів, відповідності їх оформлення нормам законодавства України, а також відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. За результатами вказаної перевірки позивачу було видано дозвіл на імміграцію. Отже, вказаний дозвіл є правомірним рішенням компетентного суб'єкта владних повноважень.

Наявність помилкових дій відповідного державного органу при формуванні вказаного висновку від 21.11.2006 р. з матеріалів справи не вбачається. Також, скаржник у своїй апеляційній скарзі не може пояснити виправлення, що містяться у висновку щодо оформлення посвідки на постійне проживання від 21.11.2006 р.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про протиправність дій позивача при поданні заяви про оформлення посвідки на проживання в Україні, а також доказів про протиправність дій відповідного компетентного органу, що прийняв рішення про надання дозволу на оформлення такої посвідки, підстави для перегляду питання щодо оформлення посвідки на проживання в Україні позивача та винесення оскаржуваного рішення - відсутні.

За вказаних обставин колегія суддів вважає за доцільне посилання при вирішенні цієї справи судом першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення від 08.02.2001 р. у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії», з яких вбачається, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 р., «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 р., «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 р., «Шабельник проти України» від 19.02.2009 р. зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

З огляду на це, надані позивачем докази є належними, допустимими та такими, що спростовують зміст висновку, затвердженого начальником Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, від 03.11.2017 р., на підставі якого прийнято рішення №2301/03-24527 від 03.11.2017 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Що стосується твердження суду першої інстанції щодо порушення скаржником порядку скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 22 Порядку №1983, у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п. 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з твердженням скаржника щодо відсутності у нього обов'язку для виклику позивача для дачі пояснень при вирішенні спірного питання, оскільки вказана процедура передбачена у випадку ініціювання скасування дозволу на імміграцію іншим органом, ніж орган ДМС.

Проте, вказана обставина не впливає на суть прийнятого судом першої інстанції рішення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо винесення скаржником оскаржуваного рішення в порушення положень Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, скаржником не взято до уваги обставини наявності у позивача родини, зокрема дружини, яка є громадянкою України, та малолітніх дітей, які народились та проживають в Україні.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідачем не враховано, що позивач є батьком малолітніх дітей та їх законним представником.

Відповідно до ст.ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20.11.1989 р., ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.1991 р. (ст.9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми, 15.05.2003 р., Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 р.(ст. 4).

Статтями 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини, для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» від 24.02.1995 р., Зегіез А, № 307, р. 55, §86).

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення має місце неправомірне втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та порушення законного права дітей позивача на проживання разом з батьками.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. у справі

№ 808/3450/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 18.03.2019 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя А.В. Суховаров