Справа № 826/300/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Справа № 826/300/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Белзецької Т.Л.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у справі

за позовом фізичної особи-підприємця

ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Печерському районі

Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про скасування протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 27.09.2016 р. № Ф-20.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києві від 06 листопада 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову, наводячи у своїй скарзі викопіювання з акту перевірки та наполягаючи на неповній сплаті позивачем ЄСВ за 2014 - 2015 роки.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначаючи, що всі твердження апелянта є безпідставними та не ґрунтуються на жодних належних доказах.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2019 р. у відповідача було витребувано додаткові докази у справі та за його клопотання продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП ОСОБА_4.) та перебуває на обліку в Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві).

Відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів та єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2015 р., за результатами якої складено акт від 23.08.2016 р. № 2598/26-55-13-06-.

У зазначеному акті перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем п. 138.1 ст. 138, п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України у вигляді неналежного ведення обліку, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності за 2014 рік у розмірі 9723,21 грн. та за 2015 рік у розмірі 9 163,24 грн.

Також у вказаному акті відповідачем зазначено, що позивачем єдиний внесок за 2014-2015 роки на суми доходу, отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, нараховувався та сплачувався до бюджету не в повному обсязі; чистий дохід підприємця за 2014 рік склав 24 091,39 грн., чистий дохід підприємця за 2015 року склав 77 115,11 грн.; відповідач нарахував єдиний соціальний внесок, виходячи із середньомісячного річного оподатковуваного доходу за 6 місяців 2014 року (24 091,39 грн. / 6 місяців) та 12 місяців 2015 року (77 115,11 грн. / 12 місяців).

На підставі висновків акту перевірки відповідачем складено вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) від 27.09.2016 р. № Ф-20 з єдиного внеску у розмірі 22 958,94 грн.

Вважаючи зазначену податкову вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту перевірки про заниження позивачем єдиного соціального внеску є безпідставними та не підтверджуються належними доказами, що свідчить про неправомірність спірної вимоги від 27.09.2016 р. № Ф-20 про сплату боргу (недоїмки).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Порядком оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 р. № 395 (далі - Порядок № 395).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

У п. 2 ч.ч. 1, 4, 5 ст. 7 Закону № 2464-VI закріплено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Частинами 1, 4, 11, 14 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум; за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Відповідно до пп. 2.3.2.2 Порядку № 395 у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно зокрема: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що єдиний соціальний внесок розраховується, виходячи із суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності платника, яка підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, за ставкою 22 відсотки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, які б підтверджували, що нараховані позивачу суми єдиного соціального внеску обчислені податковим органом саме із суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності позивача, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, за 2014-2015 роки, та складають ставкою 22 відсотки від цього доходу.

Разом з тим, апеляційний суд відзначає, що в акті перевірки, викопіювання якого апелянтом наведено в його скарзі, зазначено що у 2014 році позивачем занижено оподатковуваний дохід на 64 821,46 грн., а в 2015 році - на 61088,12 грн., проте, спірні суми єдиного соціального внеску не співставні із вказаними сумами.

Крім того, за епізодом порушення щодо заниження єдиного соціального внеску за 2014-2015 роки висновки акта перевірки викладені не чітко, не в повній мірі, та без посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку позивача, які підтверджують наявність зазначених порушень, що унеможливлює встановлення дійсних обставин сплати ФОП ОСОБА_4 єдиного соціального внеску.

При цьому, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2019 р. у відповідача було витребувано додаткові докази на підтвердження доводів його апеляції та надано строк до 13.03.2019 р. для їх подання, але жодних доказів суду не надано, а натомість ДПІ у Печерському районі подало клопотання про продовження встановленого судом строку для витребування ним самим у себе ж - в ДПІ у Печерському районі оригіналу акту перевірки, у задоволенні якого протокольною ухвалою апеляційного суду було відмовлено. При цьому, навіть у вказаному клопотанні апелянт не зазначає про наявність будь-яких інших доказів, окрім акту, які б підтверджували допущення позивачем порушення вимог податкового законодавства, за яке його було притягнуто до відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено заниження позивачем єдиного соціального внеску, що свідчить про протиправність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 27.09.2016 р. № Ф-20, наявність підстав для її скасування та правомірність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що апелянт не довів тих обставин, на які він посилається, хоча постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб'єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України). Саме податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16.

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Крім того, у п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

Отже, проаналізувавши всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: