Справа № 804/358/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року Справа № 804/358/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного відділення з питань призначення, перерахування та виплати пенсій Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в особі Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобовязання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Південного відділення з питань призначення, перерахування та виплати пенсій Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в особі Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про:
- визнання необмеженим будь-яким строком права позивача на поновлення виплати пенсії, починаючи з дня припинення її виплати, згідно з державними гарантіями, встановленими Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, судовою практикою Європейського Суду з прав людини;
- визнати протиправними дії Південного відділення з питань призначення, пе рерахунку та виплати пенсій Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фон ду України Дніпропетровської області з припинення виплати ОСОБА_1 Ми колайовичу пенсії за віком по списку № 2 у 2011 році у звязку з його виїздом на постійне місце проживання до Федеративної республіки Німеччина та відмову у поновленні виплати пенсії з підстав, визначених рішенням № 2151 від 27 вересня 2017 року;
- скасувати рішення Південного відділення з питань призначення, перерахун ку та виплати пенсій Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду Укра їни Дніпропетровської області № 2151 від 27 вересня 2017 року;
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем було протиправно порушене його право на отримання пенсії за віком по списку № 2 у 2011 році у звязку з його виїздом на постійне місце проживання до Федеративної республіки Німеччина та відмову у поновленні виплати пенсії з підстав, визначених рішенням № 2151 від 27.09.2017р.
Ухвалою суду від 19.03.2018р. було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу відповіді на відзив.
У встановлений судом строк відповідач, заперечуючи проти позову, надав відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном та виїхали на постійне місце проживання, а саме: до держави Німеччини. Між урядом України та Німеччини не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення громадян України, які постійно проживають на території держави Німеччини. Крім того, заява про поновлення виплати пенсії за віком за списком №2 ОСОБА_1 особисто до управління не надавалась.
Хоча Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Натомість заява про поновлення виплати пенсії за віком за Списком №2 надана не особисто позивачем (з наданням оригіналів документів, підтверджуючих особу), немає підстав вважати, що ОСОБА_1 залишається громадянином України, а тому не підтверджено його право на реалізацію звернення із заявою про поновлення виплати пенсії. При цьому іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання. Також в Україні відсутні відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1
Ураховуючи положення ч.3 та ч.4 ст.257, ст.261, ст.263 КАС України, суд розглянув цю адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми українського законодавства, прийшов до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2017р. позивач через свого представника за довіреністю ОСОБА_3 звернувся до управління з заявою про взяття його на облік як пенсіонера, та поновлення йому виплати пенсії за віком по Списку №2.
Рішенням відповідача від 27.09.2017р. №2151 ОСОБА_1 було відмолено в поновленні виплати пенсії. Однак, не погодившись з рішенням відповідача, позивач оскаржує його в судовому порядку, вважаючи, що відповідач порушив його право на отримання пенсії.

З огляду на це, спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності чи протиправності рішення відповідача про відмову у поновленні виплати пенсії.

Суд зазначає, що відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Згідно зі ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що закріплено у ч.3 ст.25 Конституції України.

Враховуючи наведені норми, громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Водночас відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11846 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №22-1), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.4 ст.8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п.2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Згідно з п.2.22 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Водночас, як вже зазначалось вище, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

З огляду на аналіз викладеного вище, суд бере до уваги твердження відповідача про те, що позивач особисто не предявив до органу Пенсійного фонду України документів, необхідних для поновлення виплати йому пенсії за віком по Списку №2. Тим більше, суд також враховує те, що позивач ані відповідачу при звернені до нього із заявою про поновлення виплати пенсії, ані суду не підтвердив того, що він є громадянином України, не надав належним чином завіреної копії паспорта громадянина України, не надав інших необхідних документів. Тобто позивач не вчинив, визначених законом дій, для поновлення йому виплати пенсії за віком по Списку №2.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обовязок субєкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обовязок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).

Приймаючи до уваги викладене вище, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги не підтверджені належними доказами, та є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням цього, сплачений ним судовий збір у розмірі 640,00грн. йому не відшкодовується.

Керуючись ст.ст.90, 139, 241-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (вулиця Баєрнрінг (Bayernring) 12, місто Байройт (Bayreuth), Федеративна Республіка Німеччина, 95448) в особі представника адвоката ОСОБА_3 (вул.Воскресеньска, 21, м.Дніпро, 49000) до Південного відділення з питань призначення, перерахування та виплати пенсій Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (вул. Полільська, буд. 89, м.Камянське, Баглійський район, Дніпропетровська область) в особі Камянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області(вул. Інститутська, буд. 4, м. Камянське, 51925) про зобовязання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4