Справа № 201/13762/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати їй пенсії починаючи з 01.09.2018 року; зобовязати відповідача поновити позивачу виплату пенсії з моменту припинення, з 01.09.2018 року, на загальних підставах без застосування законодавства у сфері внутрішньо переміщених осіб.
Ухвалою суду від 21.01.2019 року адміністративну справу прийнято до провадження, та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в порядку ст.263 КАС України.
08.02.2019 року відповідачем було подано відзив на позов, в якому зазначено, що у 2014 році позивач стала на облік як внутрішньо переміщена особа, але 15.09.2017 року нею було надано довідку, що вона знята з обліку. Відповідач зазначає, що оскільки виплата пенсії здійснювалась згідно електронної пенсійної справи, тому було прийнято рішення призупинити виплату пенсії з 01.09.2018 року. Відновлення виплати пенсії здійснюється за окремим порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України, яким керується відповідач, тому просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Керуючись приписами ст.263 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9-11) з 2013 року отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія ААЄ №944414, яке видано Пенсійним фондом України 16.05.2013 року (а.с.8).
Згідно довідки від 15.09.2017 року №11-С, виданої управління соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, зазначається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: м.Дніпро, пров.Астронавтів, буд.6 знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб (а.с.18).
Рішенням №101 від 01.10.2018 року управління соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 24.10.2016 року №, та внесено відомості до Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб (а.с.19).

Матеріалами справи підтверджується, що станом на 01.09.2018 р. пенсія позивачу не виплачувалась, тому вона 16.10.2018 року звернулася до відповідача із заявою щодо поновлення виплати пенсії (а.с.20-21).

Листом від 22.10.2018 р. №С 16391-18 «Про розгляд звернення», відповідачем було повідомлено, що позивачем було надано довідку від 15.09.2017 року №11-С, виданої Управлінням соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, в якій зазначено, що ОСОБА_1 знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб, оскільки пенсія здійснювалася згідно електронної пенсійної справи, відповідачем прийнято рішення призупинити виплату пенсії з 01.09.2018 року. Для продовження отримання пенсії необхідно звернутися до управління соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради щодо отримання статусу внутрішньо переміщеної особи. Після отримання Рішення №101 від 01.10.2018 року управління соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, відповідачем розглянуто питання щодо поновлення виплати пенсії (а.с.22).

26.10.2018 року позивач подала заяву до відповідача щодо отримання копії рішення про призупинення їй виплати пенсії (а.с.24), проте листом від 24.10.2018 року відповідачем було надано аналогічну відповідь (а.с.23).

Листом від 01.11.2018 року №7419/02.3-11 «Про розгляд звернення», відповідачем було надано позивачу розпорядження від 23.08.2018 року про призупинення їй виплати пенсії, до зясування з 01.09.2018 року (а.с.25-26).

Правомірність та обґрунтованість дій відповідача, щодо припинення виплати позивачу пенсійних виплат, є предметом спору, який передано на розгляд суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів №11 та №14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон №1058-IV.

Частиною 3 ст.4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані ст.47 Закону №1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

У справі відсутні письмові докази на підтвердження наявності підстав щодо припинення позивачу виплати пенсії.

У своїх відповідях відповідач посилається на норми законодавства щодо виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, проте судом встановлено, що не заперечується відповідачем, статус позивача, як внутрішньо переміщеної особи припинився ще 15.09.2017 року, що підтверджується матеріалами пенсійної справи.

Суд звертає увагу на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верхового Суду від 18.10.2018 року по справі №426/8347/17.

Таким чином, суд не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо не виплати позивачу пенсії, починаючи з 01.09.2018 року.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначаються Законом України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року за №1058-IV, з наступними змінами та доповненнями.

Відповідно до ч.1 ст.7 даного Закону, загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, та обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.

Пунктом 9 ч.1 ст.16 цього ж Закону передбачено, що застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

З аналізу вищенаведених норм суд доходить висновку, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов'язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Тому, суд вважає, що відмовляючи позивачу у виплаті пенсії, за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.

При цьому, право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Відповідно до п.п.3, 8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо не виплати пенсії позивачу з 01.09.2018 року є протиправною, оскільки не відповідає зазначеним критеріям правомірності.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача поновити позивачу виплату пенсії з моменту припинення, з 01.09.2018 року, на загальних підставах, без застосування законодавства у сфері внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не виплати ОСОБА_1 пенсії починаючи з 01.09.2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (вул.Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094; ) поновити ОСОБА_1 (пров.Астронавтів, буд.6, м.Дніпро, 49000; РНОКПП НОМЕР_1) виплату пенсії з моменту припинення, тобто, з 01.09.2018 року, на загальних підставах, без застосування законодавства у сфері внутрішньо переміщених осіб.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.