Справа № 804/3859/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2018 року Справа № 804/3859/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представників позивача представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
29 травня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:
- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.02.2018 року №3783-1319-0464, прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, про нарахування ОСОБА_6 суми грошових зобовязань з земельного податку з фізичних осіб, 18010700 в сумі 98 518,25 грн. за 2018 рік, визнати протиправним та скасувати;
- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.02.2018 року №3783-1319-0464/1, прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, про нарахування ОСОБА_6 суми грошових зобовязань з земельного податку з фізичних осіб, 18010700 в сумі 98 518,25 грн. за 2017 рік, визнати протиправним та скасувати.
В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено:
- оскаржувані податкові повідомлення-рішення, прийняті з порушенням вимог і приписів ПКУ, а відтак є протиправними та підлягають скасуванню;
- 30 квітня 2017 року Позивачем було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 30/04-1, розташованого за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд. 16Д з метою отримання прибутку від здавання в оренду власного нежитлового приміщення. Згідно умов зазначеного договору ФОП ОСОБА_6, як орендодавцю, орендар має сплачувати орендну плату, що носить вартісний характер та має цінову визначеність, яку відповідно до умов договору Позивач почала отримувати з дати фактичного передання приміщення орендатору за договором з 01.05.2017 року. Зазначений об'єкт продовжує здаватися в оренду і сьогодні;
- отже, вищевказане нежитлове приміщення використовується Позивачем для провадження господарської діяльності. Слід також зауважити, що належне Позивачу приміщення, яке було здано в оренду згідно зазначеного договору, розташовано на земельній ділянці, за якою було розраховано земельний податок згідно спірних податкових повідомлень-рішень;
- аналіз підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, дозволяє дійти висновку, що в період з 01.05.2017 по теперішній час (і надалі за умови виконання вимог статті 297 ПКУ), ФОП ОСОБА_6, звільняється від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку);
- таким чином, будь-яке використання земельної ділянки у господарській діяльності платника єдиного податку тягне за собою звільнення останнього від нарахування та сплати земельного податку за таку земельну ділянку, тобто, виходячи із системного аналізу наведеної норми, якщо будівля у будь-якій своїй частині використовується платником єдиного податку у його господарській діяльності, такий платник податку звільняється від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку) за земельну ділянку, на якій така будівля розташована;
- отже, сума земельного податку, визначена податковими повідомленнями-рішеннями форми «Ф» від 01.02.2018 №3783-1319-0464/1, № 3783-1319-0464 розрахована не вірно;
- так, враховуючи, що згідно ППР загальна сума земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік склала 98 518,25 гривень без урахування наведеного вище, слід провести перерахунок суми земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік. Із розрахунку земельного податку за користування земельною ділянкою слід виключити період нарахування з 01.05.2017 р. по 31.12.2017 р. (період, у який відповідно до вимог підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПКУ Позивач була звільнена від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку);
- крім того, з урахуванням викладеного вище, земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік Позивачем сплачуватися не повинен взагалі в жодному обсязі;
- при винесенні оскаржуваних ППР контролюючим органом взагалі не встановлено та не враховано обставини щодо факту реєстрації платника податків ФОП ОСОБА_6 зареєстрованим платником єдиного податку та факту використання земельної ділянки, з оподаткування земельним податком якої винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, у господарській діяльності ФОП ОСОБА_6;
- пп.297.1.4 п.287.1 ст. 297 ПКУ не містить жодних передумов ані щодо наявності у платника вже оформлених правовстановлюючих документів на земельну ділянку, ані передумов щодо організаційно-правової форми господарської діяльності, а відтак ДФСУ при винесенні рішень знехтувало своїми обов'язками, передбаченими п.п. 21.1.1, 21.1.3 ПКУ та порушила права Позивача, передбачені п.п. 17.1.4 ПКУ;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2018 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 було залишено без руху та запропоновано позивачу протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви.
19 червня 2018 року на виконання вищевказаної ухвали позивачем усунуто недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року позовну заяву прийнято до провадження, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання 20 липня 2018 року о 13:30 год.
18 липня 2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні, з огляду на таке:
- ГУ ДФС у Дніпропетровській області проведено нарахування податкових зобов'язань за платежем земельний податок з фізичних осіб, що становить 98 518,25 грн. = 3 283 941,51 грн. (нормативна грошова оцінка земельної ділянки) х 3% (ставка податку);
- ФОП ОСОБА_6 з 01.01.2017 є користувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Дніпросталівська (Вінокурова), буд. 16д, загальною площею 0,1721 га та вважається платником земельного податку;
- ОСОБА_6, була зареєстрована як суб'єкт господарювання фізична особа-підприємець, на підставі витягу з реєстру платників єдиного податку основний вид діяльності полягає у надаванні в оренду й експлуатації власного чи орендованого нерухомого майна;
- у розумінні положень підпунктів 14.1.72. 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269,підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права;
- правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності;
- з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку;
- при цьому доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності є необґрунтованими та є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, фактично в господарській діяльності використовуються належні йому нежитлові приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.
20 липня 2018 року з метою забезпечення права сторін надати відповідь на відзив та заперечення, а також у звязку з наданням можливості позивача уточнити позовні вимоги, судом оголошена перерва у підготовчому судовому засіданні до 13 серпня 2018 року об 11:30 год.
08 серпня 2018 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд:
- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.02.2018 року №3783-1319-0464, прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, про нарахування ОСОБА_6 суми грошових зобовязань з земельного податку з фізичних осіб, 18010700 в сумі 98 518,25 грн. за 2018 рік, визнати протиправним та скасувати;
- податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 01.02.2018 року №3783-1319-0464/1, прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області, про нарахування ОСОБА_6 суми грошових зобовязань з земельного податку з фізичних осіб, 18010700 в сумі 98 518,25 грн. за 2017 рік, визнати протиправним та скасувати в частині зайво нарахованих сум земельного податку 66 128,69 грн.
08 серпня 2018 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
13 серпня 2018 року у підготовчому судовому засіданні від представника відповідача надійшли заперечення у справі. Судом протокольною ухвалою від 13 серпня 2018 року прийнято заява про зменшення позовних вимог, з метою забезпечення права позивача на отримання заперечень та надання додаткових доказів продовжено строк підготовчого провадження та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 12 вересня 2018 року о16:00 год.
07 вересня 2018 року від представника позивача надійшла відповідь на заперечення відповідача.
12 вересня 2018 року у підготовчому судовому засіданні представники сторін підтримали раніше обрані правові позиції та зазначили, що надали всі наявні в них докази до матеріалів справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті 01.10.2018 року об 16:30 год.
01.10.2018 року у судовому засіданні представники сторін підтримали раніше обрані правові позиції.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно з інформаційною довідкою від 17.07.2018 року №131133124 ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1) є власником:
- 1/2 комплексу виробничих будівель та споруд, які знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Дніпросталівська (колишня назва Винокурова), 16д, на підставі договору купівлі-продажу №2327 від 23.10.2014 (видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7В.) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16694567 від 23.10.2014 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8;
- 1/2 комплексу виробничих будівель та споруд, які знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Дніпросталівська(колишня назва Винокурова), 16д, на підставі договору купівлі-продажу №2322 від 23.10.2014 (видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7В.) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16694266 від 23.10.2014 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8
Отже, з наведеного вбачається, що позивач володіє на праві приватної власності комплексом виробничих будівель та споруд, які знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, 16д, в цілому.
При цьому, розпорядження в.о. Дніпропетровського міського голови ОСОБА_9 від 09.06.2015 року №331-р присвоєно комплексу виробничих будівель і споруд по вул. Винокурова адресу вул. Винокурова, 16Д (колишня назва вул. Винокурова, 22), а також зобовязано гр. ОСОБА_6 після проведення технічної інвентаризації комплексу виробничих будівель і споруд звернутися до Дніпропетровської міської ради або її виконавчих органів для вирішення питання щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку згідно з чинним законодавством.
02.12.2016 року ОСОБА_6 звернулась до міського голови м. Дніпра ОСОБА_10 із клопотанням (вхід.№36/6744) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,000 га, яка знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська, 16д.
Станом на день судового розгляду справи до суду не було надано правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: м. Дніпро, вул. Дніпросталівська, 16д.
ОСОБА_6 24.04.2017 року зареєстрована Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради як фізична особа-підприємець.
Видами діяльності позивача згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: Код КВЕД 79.11 Діяльність туристичних агентств; Код КВЕД 79.90 Надання інших послуг бронювання та пов'язана з цим діяльність; Код КВЕД 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.; Код КВЕД 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); Код КВЕД 74.30 Надання послуг перекладу.
01.02.2018 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області було прийнято податкові повідомлення-рішення:
- №3783-1319-0464/1, яким ОСОБА_6 визначено суму податкового зобовязання з податку земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у сумі 95 518,25 грн.;
- №3783-1319-0464, яким ОСОБА_6 визначено суму податкового зобовязання з податку земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 95 518,25 грн.
Не погодившись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, ФОП ОСОБА_6 звернулась до Державної фіскальної служби України із скаргою вих.№19032018/1 від 19.03.2018 року.
Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 07.05.2018 №6507/5/99-99-11-02-01-14 вищевказані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга ФОП ОСОБА_6 без задоволення.

Не погодившись із зазначеними податковим повідомленням-рішенням позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) субєктів владних повноважень, суд зобовязаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю, зокрема, земельного податку здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України, яким визначено порядок оподаткування земельних ділянок і перелік пільг по земельному податку.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачі юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктами 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України, об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Як встановлено судом у ході судового розгляду, що належні ОСОБА_6В, обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,1721 га. При цьому, відповідно до інформації щодо субєкта та обєкта земельних відносин на 2017 рік від 29.11.2017 №10092, виданої ОСОБА_6 за підписом заступника директора Дніпропетровської регіональної Філії ДП Центр ДЗК ОСОБА_11, щодо земельної ділянки за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська (Винокурова), 16д (комплект виробничих будівель та споруд), частка користування позивача становить 100%.

За положеннями пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України (в реакції, яка діяла на дату набуття позивачем права власності на обєкти нерухомості) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на дату набуття позивачем права власності на обєкти нерухомого майна) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно з положеннями частини першої-другої статті 120 Земельного кодексу України (в реакції, яка діяла на дату набуття позивачем права власності на обєкти нерухомості) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-253цс16.

Водночас, відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

З огляду на викладене, до власника приміщення переходять усі права та обов'язки щодо земельної ділянки, на якій воно розміщене. Так, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об'єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 року по справі №820/7996/13-а (К/9901/3186/18) та від 29.08.2018 року по справі №815/8468/13-а (К/9901/3118/18).

За положеннями частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини пятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищенаведені норми та висновки Верховного Суду, ОСОБА_6 є платником земельного податку як землекористувач з моменту набуття права власності на обєкти нерухомості.

Суд зазначає, що обов'язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на органи державної фіскальної служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов'язання.

За приписами пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Згідно з пунктом 285.1 статті 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Відповідно до пункту 285.2 статті 285 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Так, в матеріалах справи наявна копія інформації щодо субєкта та обєкта земельних відносин на 2017 рік від 29.11.2017 №10092, виданої ОСОБА_6 за підписом заступника директора Дніпропетровської регіональної Філії ДП Центр ДЗК ОСОБА_11, щодо земельної ділянки за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська (Винокурова), 16д (комплект виробничих будівель та споруд), загальною площею 0,1721 га, частка користування: 100%; зональний коефіцієнт КМ2: 2,51; сукупний локальний коефіцієнт КМ3: 1,09; коефіцієнт функціонального використання КФ: 1,20; грошова оцінка землі віднесена до частки користування та періоду становить 3 283 941,51 грн.

Разом з тим, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п. 271.1 ст. 271 ПК України).

Щодо розміру грошового зобов'язання, визначеного контролюючим органом оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно з розрахунками до оскаржуваних податкових повідомлень-рішень суми земельного податку за 2017 рік та 2018 рік за земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська, 16Д, нараховані позивачеві до сплати за кожен рік відповідно, становлять 98 518,25 грн. (1721 кв. м. площа земельної ділянки; 581,21 грн. базова вартість 1 кв. м.; 3 283 941,51 грн. нормативна грошова оцінка земельної ділянки (НГО); 3% - ставка податку; період оподаткування: січень-грудень).

При цьому, позивач незгоден із зазначеним розрахунком на підставі того, що з 01.05.2017 року земельну ділянку, розташовану за адресою: м.Дніпро, вул. Дніпросталівська, буд.16Д, передано в оренду третій особі, у звязку з чим, позивач вважає, що на підставі положень підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, вона звільняється від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).

Суд звертає увагу, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 ЗК України).

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV передбачено, що державній реєстрації підлягають, зокрема, право власності та право користування.

Особливості справляння податку субєктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу ХIV Податкового кодексу України.

Підпунктом 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

З аналізу вищенаведених норм в сукупності вбачається, що фізична особа, яка здійснює господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування як фізична особа-підприємець, звільняється від обовязку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку за наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки право користування позивача земельною ділянкою не оформлено відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ОСОБА_6 не може бути звільнена від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Отже, доводи позивача спростовуються вищенаведеними нормами чинного законодавства.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність нарахування контролюючим органом позивачеві земельного податку за 2017 рік та 2018 рік.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обовязку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

З системного аналізу чинного законодавства України та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач під час прийняття податкових повідомлень-рішень » від 01.02.2018 року №3783-1319-0464 та №3783-1319-0464/1 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. Отже, відповідачем, як субєктом владних повноважень, під час судового розгляду повністю доведено правомірність оскаржуваних рішень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (місцезнаходження: 49000, АДРЕСА_1; РНОКПП 2) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-а; ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення згідно з вимогами частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України складений 11 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1