Справа № 420/6423/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6423/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку скороченого провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправним і скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, в якому позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного Фонду України Одеської області №276 від 07.09.2018 року про відмову ОСОБА_2 в призначеній пенсії за вислугу років згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобовязати відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років згідно пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з дня звернення позивачкою до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про призначення відповідної пенсії, а саме з 29.08.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 29.08.2018 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах та надала всі необхідні документи, які підтверджують її пільговий стаж. Однак рішенням Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 07.09.2018 року їй було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пенсії, оскільки пільговий стаж роботи позивачки складає лише 16 років 3 місяці та 1 день. При цьому відповідач не зарахував до пільгового стажу ОСОБА_2 період роботи з 01.01.1992 року по 02.09.2007 року та з 12.10.2017 року по 30.06.2018 року.

Вважаючи рішення Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 28.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі (ст. 258 КАС України).

18.02.2019 року через канцелярію суду від Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області надійшов відзив на адміністративний позов (а.с. 42-44), з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, та зазначає, що посада викладача, вчителя музики і співів, музичного керівника в позашкільних навчальних закладах не може бути зарахована до пільгового стажу, оскільки не передбачена переліком закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту. З урахуванням того, що Кілійська дитяча музична школа відноситься до відділу культури, зарахувати періоди роботи позивачки з 01.01.1992 року по 02.09.2007 року та з 12.10.2017 року по 30.06.2018 року до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, у відповідача підстав немає.

06.03.2019 року від представника Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області надійшли додаткові пояснення по справі (а.с. 51-52), де відповідач зазначив, що зарахувати стаж роботи ОСОБА_2 у період з 11.09.2001 року по 03.07.2002 року є неможливим оскільки відповідно до Постанови №909 від 04.09.1993 року посада бібліотекаря в загальноосвітньому навчальному закладі не передбачена.

Щодо періоду з 04.07.2002 року по 02.09.2007 року відповідач зазначив, що у даний період позивачка працювала за сумісництвом, де основним місцем роботи була Кілійська школа естетичного виховання. З огляду на зазначене, лише після звільнення ОСОБА_2 02.09.2007 року із Кілійської школи естетичного виховання позивачка набула права для зарахування періоду роботи в стаж, що дає право на призначення їй пенсії за вислугу років.

Також Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області зазначило, що відповідно до п.2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за вислугу років збережено за особам, які на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, потрібний для визначення права за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 і 55 ЗУ від 05.11.1991 року №1788 «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, право на пенсію за вислугу років мають особи після досягнення віку, встановленого ст.55 Закону України №1788, та які станом на 11.10.2017 року мають необхідний стаж роботи за спеціальністю не менше 26 років 6 місяців. Тобто, після 11.10.2017 року не зараховується до спеціального стажу період роботи за спеціальністю, що дає право на пенсію за вислугу років.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_2, народилась 16 липня 1966 року та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10-11).

29.08.2018 року позивачка звернулась до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 36).

03.07.2018 року Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області листом №793/04 повідомило позивача, що на момент звернення до пенсійного органу, її загальний стаж роботи складає 36 років 8 місяців 2 дня, з них як працівника освіти 16 років 3 місяці та 1 день, з огляду на що призначити пенсію за вислугу років не має законних підстав (а.с. 13).

Крім того, 07.09.2018 року Ізмаїльським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області було прийнято рішення №276 про відмову ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугу років (а.с. 12). При цьому відповідачем не було зараховано до пільгового стажу позивачки період її роботи з 01.01.1992 року по 02.09.2007 року та з 12.10.2017 року по 30.06.2018 року.

Не погодившись з відмовою Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши адміністративний позов позивача та відзив Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон - №1788) гарантовано право громадян на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Право окремих категорій громадян на пенсію за вислугу років визначено ст. 51 зазначеного Закону.

11.10.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі - Закон № 2148).

Згідно з пунктом 2-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058), в редакції Закону №2148, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (до 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (Закон - №1788), пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців (11.10.2017 року дата набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій").

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення: 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року.

Як вбачається з трудової книжки позивача БТ-ІІ №2426884 (а.с.14-15), ОСОБА_2:

з 10.11.1985 року - зарахована педагогом по класу баяна в філіал Кілійської музичної школи с. Шевченкове;

з 10.04.1997 року - зарахована викладачем по класу народних інструментів в Кілійську школу естетичного виховання. Відповідно до пояснювальної довідки від 05.06.2018 року №13, виданою Кілійською дитячою музичною школою у записі №2 помилково внесено слово «зарахована», замість «переведена», а тому зазначений запис вважати вірним, як: «Переведена викладачем по класу народних інструментів в Кілійську школу естетичного виховання» (а.с. 48);

з 10.09.2001 року звільнена з посади викладача по класу баяну за власним бажанням;

з 11.09.2001 року по 03.07.2002 року працювала бібліотекарем в Кілійській загальноосвітній школі №1;

з 04.07.2002 року по 02.09.2002 року працювала викладачем по класу баяну в Кілійській школі естетичного виховання;

04.09.2002 року прийнята на посаду вчителя музики і співів в Кілійську допоміжну-школу інтернат (з 01.03.2003 року реорганізована в Кілійську спеціалізовану загальноосвітню школу - інтернат І-ІІ ступенів для розумово відсталих дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування; з 29.09.2008 року перейменована в Комунальний заклад «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів для розумово відсталих дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування»; з 08.06.2012 року - перейменована в Комунальний заклад «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів»);

01.10.2007 року переведена на посаду музичного керівника і вчителя музики та співів;

28.08.2018 року - звільнена з посади за власним бажанням.

Як вбачається з рішення Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 07.09.2018 року №276, відповідачем згідно записів трудової книжки було зараховано ОСОБА_2 до пільгового стажу - 16 років 3 місяці та 1 день, а саме періоди роботи з 10.11.1985 року по 31.12.1991 року та з 03.09.2007 року по 11.10.2017 року.

При цьому відповідачем не було зараховано період роботи позивачки з 01.01.1992 року по 02.09.2007 року та з 11.10.2017 року по 30.06.2018 року, які включають в себе:

- роботу на посаді викладача в Кілійській школі естетичного виховання (з 01.01.1992 року по 10.09.2001 року всього 9 років 8 місяців 10 днів; з 04.07.2002 року по 02.09.2002 рік всього 1 місяць 29 днів);

- роботу на посаді бібліотекаря в Кілійській загальноосвітній школі №1 (з 11.09.2001 року по 03.07.2002 року всього 9 місяців 23 дні);

- роботу на посаді вчителя та музикального керівника в Комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів» (з 04.09.2002 року по 02.09.2007 року - всього 4 роки 11 місяці 29 днів) та (з 11.10.2017 року по 28.08.2018 року всього 10 місяців 18 днів).

Щодо не зарахування періодів роботи позивачки в Кілійській школі естетичного виховання, відповідач зазначив, що посада викладача, вчителя музики і співів, музичного керівника в позашкільних навчальних закладах не може бути зарахована до пільгового стажу, оскільки не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту затвердженого постановою кабінету міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 року (далі Перелік №909).

Разом з тим суд не погоджується із зазначеною позицією відповідача, з огляду на наступне.

Так Переліком №909 встановлені заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років. У загальноосвітніх навчальних закладах право на пенсію за вислугу років мають право громадяни, які працювали на таких посадах: учителі логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи

У позашкільних навчальних право на пенсію за вислугу років мають право громадяни, які працювали на таких посадах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідувачі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Дорученням Кабінету Міністрів України від 6 січня 1996 року №397/21 дію Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, було поширено і на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання, без внесення змін до постанови.

Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №419/794/15 висловив свою позицію стосовно того, що наявність доручення Кабінету Міністрів України від 6 січня 1996 року № 397/21 без відповідних змін до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років не є достатньою законодавчою підставою для зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи позивача на посаді викладача в позашкільних закладах освіти.

При цьому ОСОБА_3 Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі №876/5312/17 було здійснено відступ від правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 25.05.2016 року у справі №419/794/15-а щодо висновків про відсутність у викладачів музичних шкіл, які відносяться до закладів позашкільної освіти, права на отримання пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ.

Так, ОСОБА_3 Верховного Суду зазначила, що за приписами ст. 28 Закону України «Про освіту» №1060-XII від 23.05.1991 року (в редакції, чинній на момент роботи позивача), система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно зі ст. 29 Закону №1060-XII структура освіти включає, поряд з іншими видами, також позашкільну освіту.

Як передбачено ст. 4 Закону України «Про позашкільну освіту» №1841-III від 22.06.2000 року позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України «Про освіту», цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Статтею 12 Закону №1841-III та пунктом 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №433 від 06.05.2001 року, передбачено, що до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші).

Згідно статті 21 Закону України «Про позашкільну освіту» педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів мають право на пенсію за вислугу років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Постановою Кабінету Міністрів України №963 від 14.06.2000 року було затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, відповідно до якого до посад педагогічних працівників належать, зокрема, викладачі всіх спеціальностей.

Суд зазначає, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України).

Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п.п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов'язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на зазначене, проаналізувавши норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві певних правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, а також з метою реалізації положень ст.46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд, ґрунтуючись на висновках ОСОБА_3 Верховного Суду, дійшов висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право на отримання пенсії за вислугу років.

Таким чином, викладач музичної школи, вчитель музики і співів, музичний керівник є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти, з огляду на що стаж роботи на зазначених посадах мав бути зараховуваний відповідачем до пільгового стажу позивача у розумінні п. «е» ст. 55 Закону України №1788-ХІІ при розгляді Ізмаїльським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії, навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.

Щодо не зарахування періодів роботи позивачки на посаді бібліотекаря в Кілійській загальноосвітній школі №1, суд зазначає наступне.

Так частиною 1 ст. 30 Закону України «Про бібліотеки і бібліотечну справу» від 27.01.1995 року №32/95-ВР, передбачено, що на працівників бібліотек, незалежно від форм власності та статусу бібліотеки, поширюються гарантії, встановлені законодавством про працю, соціальне страхування, пенсійне забезпечення.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про бібліотеки та бібліотечну справу» бібліотеки навчальних закладів за призначенням відносяться до спеціальних.

Разом з тим, згідно з п. 2.1 Положення про мережу освітянських бібліотек МОН України та АПН України, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України №334/31 від 30.05.2003 року, освітянські бібліотеки - це узагальнена назва спеціальних педагогічних бібліотек (юридичні особи) або структурних підрозділів (бібліотеки) освітянських установ та організацій і бібліотек навчальних закладів усіх типів та рівнів акредитації, підпорядкованих Міністерству освіти і науки України, місцевим органам управління освітою та Академії педагогічних наук України. До мережі освітянських бібліотек належать спеціальні педагогічні бібліотеки та бібліотеки навчальних закладів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 909 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоровя та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років від 04.11.1993 року, із наступними змінами, у розділі 1 «Освіта» у графі Найменування закладів і установ передбачено бібліотеки, а у графі Найменування посад - завідуючі, бібліотекарі.

Пунктом 2 Приміток до вищевказаної постанови передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку про те, що до Ізмаїльським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області при обчисленні ОСОБА_2 трудового стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, безпідставно до такого стажу не було враховано стаж роботи на посаді бібліотекаря в Кілійській загальноосвітній школі №1.

Щодо не зарахування відповідачем періодів роботи позивачки на посаді вчителя та музичного керівника в комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів» з 04.09.2002 року по 02.09.2007 року та з 11.10.2017 року по 28.08.2018 року, суд зазначає наступне.

Так, відповідач у додаткових поясненнях, посилаючись на довідку №146 від 12.11.2018 року, зазначив що у період з 04.07.2002 року по 02.09.2007 року ОСОБА_2 працювала за сумісництвом одночасно і в Кілійській школі естетичного виховання і в комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів». При цьому основним місцем роботи позивачки була - Кілійська школа естетичного виховання. З огляду на зазначене лише після звільнення ОСОБА_2 02.09.2007 року з Кілійської школи естетичного виховання вона набула права на зарахування до спеціального стажу періоду роботи в комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів».

Разом з тим, суд не погоджується із зазначеною позиціє відповідача, з огляду на наступне.

Так відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення закріплене і в Порядку підтвердження наявного трудового стажу, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 12.08.1993 року №637.

Так, відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Зазначені положення також законодавчо закріплені статтею 48 Кодексу законів про працю України.

Як вбачається з трудової книжки позивачки, ОСОБА_2 була звільнена із Кілійської школи естетичного виховання 02.09.2002 року, а не 02.09.2007 року, як то стверджує відповідач. Зазначені обставини також підтверджуються витягом з наказу №13 від 02.09.2002 року (а.с.54) та довідкою від 07.03.2019 року №15 (а.с.55).

Посилання Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області лише на довідку №146 від 12.11.2018 року, яка на думку відповідача підтверджує роботу ОСОБА_2 за сумісництвом, суд до уваги не приймає, оскільки в зазначеній довідці відображені лише періоди роботи позивачки в Кілійській школі естетичного виховання, а не зазначається про виконання нею роботи за сумісництвом. Крім того відомості, зазначені в наданій відповідачем до суду довідці, спростовуються трудовою книжкою позивачки та витягом з наказу про її звільнення.

В адміністративному позові також відсутні будь-які посилання на те, що у зазначений період ОСОБА_2 працювала за сумісництвом.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що ОСОБА_2 у період з 04.09.2002 року по 02.09.2007 року працювала виключно на посаді вчителя музики та співів в Комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів», позивачка відповідно до Переліку №909 року має право на зарахування даного періоду до свого спеціального стажу роботи.

Крім того, суд додатково зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

За правилами ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років відноситься до трудових пенсій.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Так, згідно зі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Робота за сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу (п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245). Тобто, працівник може працювати за сумісництвом не більше, ніж на 0,5 ставки.

У п.4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року №78 зазначено, що працівникам підприємств, установ, організацій (далі - підприємство), які, крім основної роботи, займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота.

Виходячи з аналізу зазначених вище норм, зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівники підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0, 25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

З урахування вищезазначеного, суд зазначає, що у нормативно-правових актах відсутнє застереження щодо призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти виключно з урахуванням стажу за основним місцем роботи, таке право надається і гарантується особі саме за виконання специфічної роботи.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи ОСОБА_2 з 11.10.2017 року по 28.08.2018 року на посаді вчителя та музикального керівника в Комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів», суд зазначає наступне.

Відповідач, в обґрунтування правомірності свого рішення, посилається, на п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в якому зазначено, що право на пенсію за вислугу років збережено за особам, які на день набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (11.10.2017 року) мають вислуги років та стаж, потрібний для визначення права за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 і 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788. З огляду на зазначене Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області зазначає, що після 11.10.2017 року до спеціального стажу не повинен зараховуватись період роботи за спеціальністю, що дає право на пенсію за вислугу років.

Разом з тим, суд вважає таку правову позицію відповідача помилковою, та зазначає, що п. 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування встановлює умови, при дотриманні яких у особи виникає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року. Разом з тим, зазначена законодавча норма не регулює порядок визнання за особою спеціального стажу роботи.

При цьому, аналізуючи норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в даному випадку є досягнення позивачкою віку - 51 рік та 6 місяців та наявність у неї станом на 11.10.2017 року спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, передбаченого статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зокрема не менше 26 років 6 місяців.

Так, судом було встановлено, що на момент звернення до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, ОСОБА_2 було 52 роки 1 місяць та 13 днів, та її спеціальний трудовий стаж на 11.10.2017 року складав 31 рік 11 місяців 2 дні. З них - 16 років 3 місяці та 1 день це спеціальний стаж, визнаний відповідачем, за період роботи позивача з 10.11.1985 року по 31.12.1991 року та з 03.09.2007 року по 11.10.2017 року) + 9 років 8 місяців 10 днів (період роботи позивача з 01.01.1992 року по 10.09.2001 року на посаді викладача в Кілійській школі естетичного виховання) + 1 місяць 29 днів (період роботи позивача з 04.07.2002 року по 02.09.2002 на посаді викладача в Кілійській школі естетичного виховання) + 9 місяців 23 дні (період роботи з 11.09.2001 року по 03.07.2002 року на посаді бібліотекаря в Кілійській загальноосвітній школі №1) + 4 роки 11 місяці 29 днів (період роботи з 04.09.2002 року по 02.09.2007 року на посаді вчителя та музикального керівника в Комунальному закладі «Кілійська спеціалізована загальноосвітня школа - інтернат І-ІІ ступенів»). З огляду на визначене позивач має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області при прийнятті рішення №276 від 07.09.2018 року про відмову ОСОБА_2 в призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», діяло не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. В свою чергу позивачем доведено обґрунтованість та законність позовних вимог, а тому у суду є всі підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_2.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано квитанцію від 04.12.2018 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальній сумі 704,80 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_2 у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору з що Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, який є відповідачем у справі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 251, 255, 258, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (68302, АДРЕСА_1) до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 46) про визнання протиправним і скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області №276 від 07.09.2018 року про відмову ОСОБА_1 ІнніАнтоліївні в призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобовязати Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області призначити ОСОБА_1 ІнніАнтоліївні пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, а саме з 29.08.2018 року,

Стягнути з Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 704, 80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Пятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький