Справа № 320/465/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року справа № 320/465/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н. Д., розглянувши в місті Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області в особі Білоцерківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_2 (09107, АДРЕСА_1) з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, 11) в особі Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області (09107, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Привокзальна, 3), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі територіального підрозділу - Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області щодо відмови (відповідь від 15.12.2018) в оформленні та видачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі територіального підрозділу - Білоцерківського районною відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі територіального підрозділу - Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області вести паспортний облік щодо неповнолітнього ОСОБА_2 з проставленою відміткою місця проживання за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог позич вказує, що паспорт громадянина України може виготовлятися не тільки у формі картки з безконтактним електронним носієм, а й у формі паспортної книжечки. З огляду на чинне на сьогодні правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, позивач вважає, що позбавлення її як громадянки України права вибору форми документа, що посвідчує особу власника і підтверджує громадянство України, є неправомірним, і за відсутності встановлених законом підстав відповідач не має права відмовити у видачі такого документа. Позивач стверджує, що примушування до обробки її сина персональних і водночас конфіденційних даних з метою оформлення паспорта громадянина України, без якого йому як громадянину не обійтися, розцінює як неправомірне втручання в його особисте життя з боку держави (в особі її органів). У зв'язку з цим позивач зазначає і про те, що в разі, якщо паспорт громадянина України оформити у вигляді картки з безконтактним електронним носієм інформації, щоразу, коли виникатиме необхідність у встановленні/ідентифікації його особи, як-от при укладенні цивільно-правового договору, здійснюватиметься обробка його персональних даних, незалежно від того, давав він на це згоду чи ні, що, поряд з порушенням його конституційних прав, дає також підстави стверджувати про порушення вимог статті 8 Закону України «Про обробку персональних даних». Також позивач не погоджується з правомірністю і необхідністю виконання рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації ІКАО Doc 9303 та дотримання міжнародного стандарту ISO/IEC 14443, оскільки вони не є складовою законодавства України, а також висловлює незгоду з використанням у паспорті громадянина України (нового зразка) іноземної мови, оскільки інформація до нього вноситься одночасно двома мовами: українською та англійською. З огляду на те, що законодавство України все ж дозволяє позивачеві отримати паспорт громадянина України у вигляді паспортної книжечки, відмова відповідача у наданні можливості реалізувати таке своє право є неправомірною, порушує як конституційні права, так і зобов'язання держави, обумовлені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема щодо заборони втручання у приватне і сімейне життя особи. Також позивач наголошує, що відмова в оформленні паспорта громадянина України є позицією всієї Української православної церкви, а не лише позивача, і жодних привілеїв чи переваг порівняно з іншими громадянами у тому, щоб паспорт громадянина України оформляли у вигляді паспортної книжечки, немає. Також позич вказує на неприпустимість заміни імені цифровим ідентифікатором та використання міжнародних стандартів щодо бланків документів, які містять безконтактний носій інформації.

У зв'язку із невідповідністю поданої позовної заяви вимогам процесуального законодавства, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 30.01.2019 позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 11.02.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

06 березня 2019 року через канцелярію суду від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшла заява про заміну Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області його правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області. В обґрунтування даної заяви відповідач вказав, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 № 732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права. Відповідно до пункту другого наведеної постанови встановлено, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов'язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

З огляду на положення статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України судом було допущено заміну Управління Державної міграційної служби України в Київській області в особі Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області його правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області.

Відповідач позов не визнав, подав у встановлений судом строк відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що саме Закон України від 20 листопада 2012 року №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон № 5492-VI) визначає правові та організаційні засади видачі документів, зокрема, що посвідчують особу та підтверджують громадянство. З 1 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» (далі - Закон № 1474-VIII), яким внесено низку змін до Закону № 5492-VI. З посиланням на положення статті 13, частин першої, другої статті 14, статті 15, частин другої, третьої, четвертої статті 21 Закону № 5492-VI, а також на положення абзацу другого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2016 року № 745 відповідач зазначив, що з 1 листопада 2016 року паспорт громадянина України оформляється громадянам України, які досягли чотирнадцятирічного віку лише у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру. Щодо документів у формі книжечки, то такими, за поясненнями відповідача, можуть бути інші документи, передбачені Законом № 5492-VI, але не паспорт громадянина України. Відтак, на виконання пункту 2 Постанови № 302 у територіальних підрозділах ДМС на всій території України розпочато облаштування автоматизованих робочих місць єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (АРМ ЄІАС УМП). У деяких територіальних підрозділах ДМС такі автоматизовані робочі місця запрацювали раніше, до 1 січня 2016 року, як-от у Відділі ДМС, а в деяких - після цієї дати, однак з 1 листопада 2016 року всі без винятку територіальні підрозділи ДМС розпочали оформлення (незалежно від того, чи вперше, чи у зв'язку з його втратою або необхідністю обміняти) паспортів громадянина України виключно у формі картки з безконтактним електронним носієм із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру за зразком бланка, затвердженого Постановою № 302. Стосовно Положення про паспорт, то таке, відповідно до тверджень відповідача, може діяти лише в тій частині, яка не суперечить Закону № 5492-VI (у редакції, викладеній згідно із Законом № 1474-VIII). Відтак, з посиланням на конституційні норми статей 19, 24, 35 Основного Закону, відповідач зазначив, що релігійні переконання конкретної особи не є і не можуть бути підставою для невиконання/порушення приписів закону як з боку такої особи, так і з боку суб'єктів владних повноважень. Відповідач вважає, що з огляду на чинне правове регулювання спірних правовідносин вони не можуть видати позивачеві паспорт громадянина України в іншій формі (паспортної книжечки), ніж та, яку встановлено Законом № 5492-VI та Постановою № 302 і в той спосіб, у який просить позивач. Зважаючи на наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 25 липня 2018 року ОСОБА_2 виповнилось 16 років, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-БК № 087910 від 06.08.2002, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області.

З метою видачі неповнолітньому позивачу паспорта громадянина України, позивач та його законний представник 10.12.2018 звернулись до Білоцерківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі Білоцерківський РВ УДМС) із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року, зазначивши в обґрунтування свого прохання, що видача паспорта громадянина України у формі ID-картки, яка містить відцифровані персональні дані особи суперечить релігійним переконанням позивача.

У листі-відповіді № 23 від 15.12.2018 відповідач вказав, що паспортизація громадян України здійснюється відповідно до вимог Закону № 5492-VI (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України»), яким встановлено форму, зокрема, такого документа, як паспорт громадянина України, та вимоги/умови щодо його отримання. Зразок і технічний опис бланка паспорта громадянина України затверджено Постановою № 302, відповідно до якої з 01 листопада 2016 року паспорт громадянина України виготовляється лише у формі пластикової картки типу ID-1, що містить безконтактний електронний носій відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого тією ж Постановою № 302. Відтак законні підстави для виготовлення паспорта громадянина України в іншій формі чи іншим способом, ніж це встановлено Законом № 5492-VI та Постановою № 302, у відповідача відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

За приписами статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статті 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частинами 1, 2 статті 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У міжнародному законодавстві, зокрема, у ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 5492 документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

Нормами частин 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закону № 5492 передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 5492, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Частиною 4 ст. 21 Закону № 5492 передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі Положення № 2503) відповідно до пунктів 3, 5, 6, 8 якого, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта.

У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис «Україна», нижче зображення Державного герба України, під ним напис «Паспорт». На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі зображення Державного прапора України, нижче напис «Паспорт громадянина України». На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім'я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п'ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних до паспорта, а сьома, восьма і дев'ята для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій шістнадцятій про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев'ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, п. 1 Постанови № 302 затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України.

Крім того, п. 2 Постанови № 302 із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру запроваджено:

з 01.01.2016 оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог п. 2 Положення № 2503;

з 01.11.2016 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 3 Постанови № 302 передбачено, що до завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 припиняється.

Відповідно до абзаців 1, 2 п. 2 Постанови № 302 у паспорт імплантовано безконтактний електронний носій, який відповідає вимогам нормативних документів України у сфері технічного та криптографічного захисту інформації. Безконтактний електронний носій відповідає вимогам стандарту ISO/IEC 14443 щодо запису і зчитування даних.

До безконтактного електронного носія вноситься інформація, яка зазначена на лицьовому та зворотному боці паспорта, біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя, відцифрований підпис особи), а також дані щодо забезпечення захисту інформації, що внесена на безконтактний електронний носій, відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Тобто, безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні дані особи.

Позивач зазначає, що обробка персональних даних може мати місце лише за добровільної згоди людини, проте він не дає такої згоди у звязку зі своїми релігійними переконаннями і вважає, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у вигляді книжечки призводить до порушення принципу поваги до приватного життя субєкта, дискримінації за релігійними переконаннями та обмеження прав та свобод, які захищаються як чинним законодавством України, так і законодавством міжнародного рівня.

Так, правові відносини, повязані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, права на невтручання в особисте життя, у звязку з обробкою персональних даних врегульовані Законом України від 01.06.2010 № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі Закон № 2297).

З частинами першою та другою ст. 6 Закону № 2297, мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані відповідно до абзацу 10 ст. 2 Закону № 2297 це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частинами 5, 6 ст. 6 Закону № 2297 передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону № 2297 підставою для обробки персональних даних є згода субєкта персональних даних на обробку його персональних даних.

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.

Водночас, суд звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору.

У постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №806/3265/17 суд зазначив, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу використання традиційних методів ідентифікації особи.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних від 28.01.1981, ратифікованій Законом України від 06.07.2010 № 2438-VI «Про ратифікацію Конвенції про захист осіб у звязку з автоматизованою обробкою персональних даних та Додаткового протоколу до Конвенції про захист осіб у звязку з автоматизованою обробкою персональних даних стосовно органів нагляду та транскордонних потоків даних», зазначено, що будь-якій особі надається можливість: з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції тощо.

Таким чином, суд вважає, що норми Закону № 5492 на відміну від норм Положення № 2503 (теж діючого на момент виникнення спірних правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, ОСОБА_3 Верховного Суду звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «GropperaAG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Дослідивши всі обставини справи, суд вважає, що відмова у видачі позивачеві паспорта громадянина України у формі книжечки є протиправною, однак, разом з тим, дії територіального органу Державної міграційної служби України відповідали чинному законодавству, оскільки на час звернення позивача до відповідача діяло два нормативно-правових акта, які регулювали дані правовідносини.

Слід також зазначити, що відповідно до частини третьої статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відтак при вирішенні даної справи суд враховує висновки Верховного Суду, що викладені у рішенні ОСОБА_3 Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №806/3265/17.

З огляду на наведене та враховуючи положення чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дії щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктами 19, 20 Постанови № 302 встановлено, що документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів (далі уповноважені субєкти), територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС.

Документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються особою або її законним представником/уповноваженою особою до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого субєкта за зареєстрованим місцем проживання особи.

Відповідно до п. 91 Постанови № 302 видача заявникові паспорта здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим субєктом, який прийняв документи та його оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне для належного захисту прав позивача зобовязати відповідача оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача вести паспортний облік щодо неповнолітнього ОСОБА_2 з проставленою відміткою місця проживання за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та за місцем реєстрації, то у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, оскільки право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Однак дані вимоги, на думку суду, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень жодних доказів, які б спростували доводи позивача суду не представив.

Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення учасниками справи інших витрат суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 78, 90, 143, 241- 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області в особі Білоцерківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області в оформленні та видачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Зобов'язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області в особі Білоцерківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області оформити та видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення 21.03.2019.

Суддя Панченко Н.Д.