Справа № 809/892/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/754/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Носа С.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2018 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними і скасування рішень,

суддя у І інстанції Біньковська Н.В.,

час ухвалення рішення 16 год. 48 хв.,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 19 листопада 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДФС):

№ від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) на суму 13117,95 грн., з яких 8745,30 грн. за основним платежем та 4372,65 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по військовому збору (далі - ВЗ) на суму 911 грн., з яких 728,80 грн. за основним платежем та 182,20 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 22 820 грн., з яких 18256 грн. за основним платежем, та 4564 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ 000793105 від 4 травня 2018 року, яким позивачу визначено завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в сумі 19 059 грн. та застосовано 4764,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Окрім того, просив визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДФС № від 4 травня 2018 року, яким до нього застосовано штрафні санкції у розмірі 1763,74 грн. за своєчасно ненарахований єдиний внесок та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 4 травня 2018 року, якою позивача зобов'язано сплатити недоїмку у сумі 10688,70 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2018 року у справі № 809/892/18 позов було задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС № від 4травня 2018 у частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДФО на суму 10952,52 грн., з яких 7301,67 грн. за основним платежем та 3650,85 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС № Ф- від 4 травня 2018 року у частині визначення недоїмки в сумі 8 924,26 грн. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску № від 4 травня 2018 року у частині застосування штрафної санкції у сумі 1410,86 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС № від 4 травня 2018 року у частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем ВЗ на суму 760,59 грн., з яких 608,47 грн. за основним зобов'язанням та 152,12 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС № від 4 травня 2018 року та № 000793105 від 4 травня 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дійшов помилкового висновку про безпідставне включення до складу витрат ФОП ОСОБА_2 витрат на отримані від ТОВ «УАПРОМ» послуг по розміщенню реклами у сумі 6270,84 грн. за 2016 рік з огляду на те, що така рекламує товари торгово-виробничої компанії «Сезам» та не пов'язана з реалізацією товарів позивачем.

Окрім того, суд першої інстанції вважав безпідставними твердження податкового органу про неправомірне віднесення позивачем до витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, 34294,00 грн. витрат на доставку товару.

Одночасно суд першої інстанції погодився із вимогами позивача щодо правомірності віднесення ним у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року до податкового кредиту вартості будівельних матеріалів та сантехніки на загальну суму 60100,03 грн., що були використані ним при ремонті нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_1, у якому ФОП ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність.

Також судом першої інстанції було вказано на необґрунтованість висновку контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_2 у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року було віднесено до податкового кредиту придбання товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ) (оснастки для штампів та печаток, калькулятори, нумератор), які не реалізовано та не обліковуються в залишках станом на 31 грудня 2017 року, на загальну суму 163787,18 грн., в тому числі 27297,86 грн. ПДВ, оскільки такі висновки були зроблені без дослідження первинних документів та даних бухгалтерського обліку позивача, внаслідок чого різняться із фактичними даними.

У задоволенні решти позовних вимог ФОП ОСОБА_2 було відмовлено за їх безпідставністю.

У апеляційному порядку постанову суду першої інстанції оскаржено відповідачем ГУ ДФС, яке просить його скасувати у частині задоволенні позову та відмовити у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2 повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суми податкових повідомлень-рішень від 4 травня 2018 року № , № , № та вимоги про сплату єдиного внеску № визначені з огляду на зменшення за результатами перевірки розміру витрат позивача, які пов'язані із здійсненням господарської діяльності ФОП ОСОБА_2

Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачем отримано послуги по розміщенню сайту (реклама) від ТОВ «УАПРОМ». Вказаний сайт рекламує товари торгово-виробничої компанії «Сезам», а отже вказана реклама не пов'язана з реалізацією товарів ФОП ОСОБА_2 Таким чином, позивач не мав права включати витрати на рекламу у сумі 6270,84 грн. до складу витрат своєї господарської діяльності, як підприємця.

Щодо визначеного контролюючим органом ПДВ із сум на придбання будівельних матеріалів, які використані для ремонту ФОП ОСОБА_2 нежилого приміщення, у розмірі 10016,60 грн., то апелянт наполягає на тому, що право включати суму ПДВ до податкового кредиту виникає тільки тоді, коли фізична особа-підприємець здійснює господарську діяльність по будівництву нерухомості, тобто будує, облаштовує та продає її, тобто нерухомість виступає товаром, від реалізації якої підприємець отримує дохід.

Окрім того, ГУ ДФС обґрунтовує свої апеляційні вимоги тим, що ФОП ОСОБА_2 за період, що підлягав перевірці, було придбано ТМЦ, які віднесено ним до складу податкового кредиту. Однак, згідно із даними обліку позивача не було реалізовано та у залишках станом на 31 грудня 2017 року не обліковувалися ТМЦ на загальну суму 163787,18 грн. Такі висновки відповідачем зроблені на підставі наданих позивачем актів інвентаризації та даних про кількість придбаних та реалізованих ТМЦ протягом вказаного періоду.

Представники ГУ ДФС у ході апеляційного розгляду підтримали вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову ФОП ОСОБА_2 та у задоволенні його позовних вимог відмовити повністю.

Представники ФОП ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів апелянта. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, та обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, результати якої оформлено актом перевірки № 296/09-19-13-06/НОМЕР_6 від 19 квітня 2018 року (а.с.15-43 т.1).

Під час перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем, зокрема:

вимог пп. 7.1.2 п. 7.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в зв'язку із заниженням чистого доходу донараховано єдиного внеску на загальну суму 10688,70 грн.;

пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164, п. 177.2 пп.177.4.1 п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з ПДФО на загальну суму 8745,30 грн.;

п. 177.2 ст.177, пп.1.2, пп.1.3 п.16.1 підрозділу 10 Розділу XX ПК, в результаті чого визначено суму ВЗ на загальну суму 728,80 грн.;

п.п. а, б п.185.1 ст.185, п.п. а, б п.187.1 ст.187, п. г п.198.5, п.198.6 ст.198, п.п. б п.201.1 ст.201 ПК, у результаті чого занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 18256,00 грн. та завищено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р.21) за грудень 2017 року на суму 19059,00 грн.

Податковим органом зроблено висновок про порушення ФОП ОСОБА_2 п.177.2,п.177.4 ст.177 ПК внаслідок віднесення до витрат, безпосередньо пов'язаних з отримання доходів, витрат на суму 48584,84 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 31584,84 грн., за 2017 рік на суму 17000,00 грн., внаслідок чого занижено суму чистого оподатковуваного доходу та, як наслідок, занижено суму ПДФО на загальну суму 8745,30 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 5685,30 грн., за 2017 рік на суму 3060,00 грн.

Окрім того, було податковий орган вважав, що за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року ФОП ОСОБА_2 завищено задекларовані показники у рядку 10.1 декларації «придбання (виготовлення, будівництво, спорудження, створення) з податком на додану вартість на митній території України товарів/послуг та необоротних активів з метою їх використання виключно у межах господарської діяльності платника податку для здійснення, які підлягають оподаткуванню за основною ставкою та нульовою ставкою» на загальну суму 223887,00 грн., в тому числі 37315,00 ПДВ.

На підставі зазначених висновків ГУ ДФС прийняло:

податкове повідомлення-рішення № від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДФО в сумі 13117,95 грн., в тому числі 8745,30 грн. за основним платежем, та 4372,65 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

податкове повідомлення-рішення № від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання із ВЗ у сумі 911 грн., в тому числі 728,80 грн. за основним платежем та 182,20 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

податкове повідомлення-рішення № від 4 травня 2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ в сумі 22 820 грн., в тому числі 18256 грн. за основним платежем, та 4564 грн. а штрафними (фінансовими) санкціями;

податкове повідомлення-рішення № 000793105 від 4 травня 2018 року, яким позивачу визначено завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в сумі 19059 грн. та застосовано 4764,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

рішення № від 4 травня 2018 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1763,74 грн. за своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 4 травня 2018 року, якою позивача зобов'язано сплатити недоїмку в сумі 10688,70 грн. (а.с.44-49 т.1).

Даючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням у межах вимог та доводів, викладених у апеляційній скарзі ГУ ДФС, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано приписами статті 177 ПК.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно із п. 177.4 ст. 177 ПК до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат (п.п.177.4.1);

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством (п.п.177.4.2);

суми податків, зборів, які пов'язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця (п.п.177.4.3);

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п.п.177.4.4).

Законом України № 1797-VIII від 21 грудня 2016 року п. 177.4 ст. 177 ПК було доповнено пп. 177.4.5, згідно із яким не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Приписами ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) є платниками єдиного внеску.

Відповідно до абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини 1 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Згідно із пп. 1.2 п. 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Щодо правомірності висновків податкового органу про можливості включення позивачем до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, витрат на рекламу (розміщення сайту ТОВ «УАПРОМ») у сумі 6270,84 грн. за 2016 рік апеляційний суд зазначає таке.

Висновок ГУ ДФС про безпідставне включення ФОП ОСОБА_2 до складу витрат, що пов'язані із веденням господарської діяльності, витрат на отримані від ТОВ «УАПРОМ» послуги по розміщенню реклами у сумі 6270,84 грн. за 2016 рік обґрунтовано тим, що вказаний сайт рекламує товари торгово-виробничої компанії «Сезам», а отже така реклама не пов'язана із господарською діяльністю позивача.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 було розміщено контактну інформацію компанії Спеціалізований Магазин Склад канцелярського приладдя ІНФОРМАЦІЯ_2 (ФОП ОСОБА_2); контактна особа - ОСОБА_3; адреса - АДРЕСА_2 (а.с.50-53 т.1). При цьому однією із адрес, за якою здійснює свою підприємницьку діяльність позивач, є АДРЕСА_2, що не заперечується відповідачем у акті перевірки № 296/09-19-13-06/НОМЕР_6 від 19 квітня 2018 року.

Таким чином, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про помилковість тверджень ГУ ДФС про те, що надання ТОВ «УАПРОМ» наведених рекламних послуг у 2016 році на суму 6270,84 грн. не пов'язане із здійсненням ФОП ОСОБА_2 своєї господарської діяльності, що призвело до протиправного збільшення сум грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем на 1128,75 грн. та за штрафними санкціями на 564,39 грн.; грошового зобов'язання за платежем ВЗ на суму 94,06 грн. основного зобов'язання та 23,52 грн. штрафної санкції; 1379,58 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 275,92 грн. штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апеляційна скарга не містить будь-яких доводів щодо помилковості рішення суду першої інстанції у частині протиправності висновків відповідача про завищення позивачем витрат на доставку товару на склад від постачальника та доставку товару покупцям (багажні квитанції) на загальну суму 34294,00 грн. і підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яким констатовано протиправне збільшення контролюючим органом сум грошового зобов'язання з ПДФО за основним платежем на 6172,92 грн. та за штрафними санкціями на 3086,46 грн.; грошового зобов'язання за платежем ВЗ на суму 514,41 грн. основного зобов'язання та 128,60 грн. штрафної санкції; 7544,68 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування; 1134,94 грн. штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску у апеляційного суду немає.

Щодо доводів ГУ ДФС про помилковість висновків суду першої інстанції у частині оцінки можливості віднесення ФОП ОСОБА_2 до складу податкового кредиту ПДВ із сум на придбання будівельних матеріалів, які використані для ремонту нежилого приміщення, у розмірі 10016,60 грн. за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

У відповідності до п.198.2 ст.198 ПК датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із п.198.3 ст.198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як безспірно встановлено судом, за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 позивачем віднесено до податкового кредиту будівельні матеріали та сантехніка на загальну суму 60100,03 грн., у тому числі ПДВ 10016,60 грн. Ці будівельні матеріали були використані ФОП ОСОБА_2 при ремонті нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, яке відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_7 від 12 травня 2015 року належить на праві власності ОСОБА_2 Відповідно до технічного паспорту на громадський будинок (нежитлове приміщення) НОМЕР_8 за адресою АДРЕСА_1 призначенням приміщень є магазин (93,0 м2) та санвузол (6,3 м2).

При цьому відповідачем не заперечується те, що ФОП ОСОБА_2 здійснює свою підприємницьку діяльність, зокрема, і за адресою АДРЕСА_1, про що зазначено у акті перевірки № 296/09-19-13-06/НОМЕР_6 від 19 квітня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що системний аналіз приписів ст.ст. 52, 320, 325 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності, як фізична особа-підприємець, і правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим його майна, яке має реєструватися саме за фізичною особою, що не може впливати на право ФОП ОСОБА_2 на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ при здійсненні поліпшення такого майна, яке використовується ним у господарській діяльності.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що приписами пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК було чітко встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Виходячи із приписів пп.4.1.4. п. 4.1 ст. 4 ПК, одним з принципів, на якому ґрунтується податкове законодавство України, є принцип презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При вирішенні цього спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов'язання зі сплати податку.

Враховуючи наведене апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що відповідач дійшов необґрунтованого висновку про заниження ФОП ОСОБА_2 податкового зобов'язання з ПДВ за 2017 рік у розмірі 10016,60 грн.

Щодо вимог апелянта у частині безпідставного віднесення ФОП ОСОБА_2 у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року до податкового кредиту придбання ТМЦ (оснастки для штампів та печаток, калькулятори, нумератор), які не реалізовано та не обліковуються в залишках станом на 31 грудня 2017 року, на загальну суму 163787,18 грн., у тому числі 27297,86 грн. ПДВ, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Слід погодитися із ФОП ОСОБА_2 у тому, що наявний на аркушах 46-47 акту перевірки № 296/09-19-13-06/НОМЕР_6 від 19 квітня 2018 року розрахунок невідповідності придбаних та реалізованих позивачем ТМЦ (а.с. 38 т. 1) містить арифметичні помилки, що не було спростовано представниками ГУ ДФС у ході апеляційного розгляду.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що у ході проведеної перевірки працівниками відповідача не було враховано реалізацію у 2017 році ТМЦ на загальну суму 13110,77 грн., що підтверджується копіями наявних у матеріалах справи податкових накладних та розрахунку коригування кількісних і вартісних показників, зареєстрованих у Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с.63-83, 165-171 т.2). Наведене свідчить про те, що оспорювані позивачем висновки контролюючого органу не відповідають фактичним обставинам, а отже не можуть бути покладені в основу відповідних рішень ГУ ДФС про збільшення ФОП ОСОБА_2 суми грошового зобов'язання з ПДВ на 8239,30 грн. за основним платежем та на 2059,85 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ на 19059,00 грн. і застосування штрафних санкцій на суму 4764,75 грн.

Приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Підсумовуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з відмовою у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2 у повному обсязі.

Порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2018 року у справі № 809/892/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді С. П. Нос
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 22 березня 2019 року.