Справа № 640/1342/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 березня 2019 року № 640/1342/19

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправними дій, скасування постанови №57790757,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просив суд визнати дії головного державного виконавця Григорян О.Г. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві протиправними; визнати протиправною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №5779057 від 11.01.2019 державного виконавця Григорян О.Г. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2019 прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду по суті на 28.02.2019.

28.02.2019 суд на підставі заяви позивача у порядку ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №757/9354/18-а задоволено позовні вимоги позивача та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 січня 2016 року як пенсіонеру органів внутрішніх справ. На виконання вищевказаного рішення Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист від 20.11.2018, з яким позивач як стягував звернувся до відповідача. Однак, відповідач постановою від 11.01.2019 повернув виконавчий документ стягувачу у зв'язку з тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило відповідача про те, що виплата пенсії проводиться відповідно до вимог та у порядку встановленому п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб". Також, позивач вказує, що державним виконавцем не встановлено підстав, передбачених ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", для повернення виконавчого документу стягувачу, крім того, рішення суду у повному обсязі не було виконано боржником.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, у зв'язку з чим, розглядає справу за наявними в ній матеріалами справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 у справі №757/9354/18-а задоволено позовні вимоги позивача та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 січня 2016 року як пенсіонеру органів внутрішніх справ згідно із Законом України від 23 грудня 2015 року № 900-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», статтями 51, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», на підставі наданої довідки Ліквідаційної комісії №35099 від 17.05.2017 для перерахунку пенсії, з урахуванням проведених виплат.

20.11.2018 Окружного адміністративного суду міста Києва на виконання рішення суду по справі №757/9354/18-а видано виконавчий лист, за яким стягувачем є ОСОБА_1, а боржником - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

26.11.2018 позивач звернувся до Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою про відкриття виконавчого провадження.

28.11.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Оленою Грйровною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57790757 та встановлено строк виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

11.12.2018 листом №130304/07 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило відповідача про те, що пенсійну справу ОСОБА_1 передано для добровільного виконання до відділу з питань з призначення та перерахунку пенсії.

19.12.2018 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Оленою Грйровною накладено на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві штраф за невиконання рішення суду без поважних причин.

28.12.2018 листом №14083/07 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило відповідача про те, що останнім на виконання рішення суду по справі №757/9354/18-а здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2016. Виплату різниці пенсії з 01.01.2016 по 31.12.2017 в сумі 43038, 96 грн. буде проведено в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 .

11.01.2019 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян Оленою Грйровною на підставі вимог ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ стягувачу.

Вважаючи вищевказані дії протиправними та такими, що порушують його права, він звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб ), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України "Про виконавче провадження").

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон №1404-VIIІ) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII).

Частиною 1 статті 18 Закону Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

Суд зазначає, що враховуючи положення пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII, законодавством не передбачено повноважень державного виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб, інший, аніж визначений безпосередньо виконавчим документом.

Відповідно до приписів частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно із вимогами ч. 1 ст.26 Закону Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

У відповідності до ч.6 ст.26 Закону Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з ч.1 ст. 63 Закону Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

При цьому, приписами ч.2 ст. 63 Закону №1404-VIII визначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як вбачається зі змісту постанови від 11.01.2019 державний виконавець при її винесенні керувався вимогами пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Так, п. 9 ч. 1 ст.37 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як вбачається із наявних у справі матеріалів виконавчого провадження ВП №5779057, на адресу відповідача від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов лист від 28.12.2018 №14083/07, яким повідомлено відповідача, що боржником проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Ліквідаційної комісії №35099 від 17.05.2017, а також зазначено, що виплата різниці пенсії у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 43038, 96 грн. буде проведена після виділення коштів на їх фінансування з бюджету в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб, а саме за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 сума. 43038, 96 грн буде виплачуватися з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року щомісяця окремою сумою у розмірі 50 % різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, з 01 січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 % різниці між місячним розміром підвищеної пенсії.

При цьому конкретної підстави для застосування при винесенні даної постанови саме п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем в оскаржуваній постанові не вказано.

Разом з тим, відповідачем в оскаржуваній постанові зазначено, що вказані обставини виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63,75 та статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Тобто, виносячи оскаржувану постанову,державний виконавець виходив з того, що виплата суми перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 буде здійснюватиметься боржником в майбутньому в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу без виконання на тій підставі, що боржник виконає судове рішення у майбутньому не на підставі рішення суду, а на підставі постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018, що в свою чергу суперечить принципам виконавчого провадження.

У той же час, суд вважає протиправним застосування відповідачем до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, з огляду на що спеціальним законом, який регулює порядок виконання рішення є Закон України "Про виконавче провадження".

Матеріалами справи дійсно підтверджується, що відповідач з урахуванням вимог статті 63 Закону №2262-ХІІ та Постанови КМУ № 988, здійснив перерахунок пенсії позивачу з 01.01.2016 та її часткову виплату, однак, виплату різниці в пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві так й не здійснило, про що також зазначили в своєму листі-повідомленні.

До того ж суд звертає увагу, що станом на момент звернення до відповідача із листом від 28.12.2018 №14083 Окружним адміністративним судом міста Києва було прийнято рішення №826/3858/18 від 12.12.2018, яким визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, зокрема в частині порядку виплати такої пенсії.

Крім того, суд звертає увагу відповідача, що Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649 на який також посилалося Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві визначає лише механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету і не містить безпосередньо прямої заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Слід відмітити, що відповідно практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України"(Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

З урахуванням зазначеного, суд зазначає, що державний виконавець дійшов передчасного висновку щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв'язку з чим постанова ВП №5779057 від 11.01.2019 прийнята з порушенням норм чинного законодавства та без врахування всіх обставин у справі, а тому її слід скасувати.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно положень ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України , суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст.2,5 - 11,19,72 - 77,90,139,241 - 246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) задовольнити.

Визнати неправомірними дії голвного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №5779057 від 11.01.2019.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №5779057 від 11.01.2019.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення. з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя А.С. Мазур