Справа № 287/68/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа №287/68/16-а

адміністративне провадження №К/9901/43447/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 287/68/16-а

за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирській області (далі - управління ПФУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Мацького Є.М., суддів Капустинського М.М., Шидловського В.Б.,

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність управління ПФУ, яка полягає у відмові в призначенні пенсії за віком із зменшеним пенсійним віком на п'ять років відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII);

- зобов'язати управління ПФУ призначити, здійснити нарахування та виплату їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на п'ять років згідно із статтею 55 Закону № 796-XII з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 04 липня 2016 року.

Позов ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що вона є громадянкою, яка постійно працювала на території зони посиленого радіоекологічного контролю і станом на 1 січня 1993 року проживає у цій зоні не менше чотирьох років, а тому відмову відповідача у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років вважає протиправною.

Олевський районний суд районний суд Житомирської області постановою від 11 січня 2017 року частково задовольнив позовні вимоги:

- визнав протиправною бездіяльність управління ПФУ, яка полягає у відмові в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, згідно зі статтею 55 Закону № 796-XII;

- зобов'язав управління ПФУ призначити ОСОБА_2 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, згідно статті 55 Закону № 796-XII з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 04 липня 2016 року;

- зобов'язав управління ПФУ здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, згідно статті 55 Закону № 796-XII, починаючи з 04 липня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовив.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції керувався тим, що позивач, у відповідності до статті 55 Закону № 796-XII має право на призначення пенсії за віком зі зниженням, встановленого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) пенсійного віку на 5 років після досягнення 52 років 6 місяців, тобто з 04 липня 2016 року, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2017 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Тому, оскільки позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 3) та станом на 01 січня 1993 року вона проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки 23 дні, вона не має права на зниження пенсійного віку на 5 років, а набуде право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 4 роки при досягненні 56 років.

20 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить змінити постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, виклавши її резолютивну частину таким чином: «Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Олевському районі Житомирської області залишити без задоволення, постанову Олевського районного суду Житомирської області від 11 січня 2017 року - без змін».

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, вона станом на 01 січня 1993 року відпрацювала у зоні посиленого радіоекологічного контролю 4 роки, а також те, що з 20 січня 1984 року по теперішній час працює на підприємстві, яке знаходитися в зоні посиленого радіоекологічного контролю, тому має право на зниження пенсійного віку на 5 років.

26 квітня 2017 року від Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області (правонаступника управління ПФУ) надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких відповідач просить залишити останню без задоволення, а оскаржувану позивачем постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 березня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови апеляційного суду - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до управління ПФУ з заявою про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років на підставі статті 55 Закону № 796-XII.

Листом від 13 вересня 2016 року № 3350/03 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії, як потерпілому 3 категорії, керуючись Законом № 1058-IV, Законом № 796-XII, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1). Відповідач зазначив, що ОСОБА_2 має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 4 роки. Дата можливого виходу на пенсію 04 липня 2018 року.

Також суди встановили, що позивач з 26 квітня 1986 року по 19 травня 1989 була зареєстрована і проживала в с. Млинок Олевського району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - постанова № 106) віднесено до зони гарантованого добровільного відселення та з 21 червня 1989 року і на даний час зареєстрована та постійно проживає в м. Олевськ Житомирської області, яке згідно постанови №106 віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

Зазначене підтверджується відповідно довідками Покровської сільської ради Олевського району Житомирської області від 06 вересня 2016 року № 1554 про період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення та Олевської міської ради від 23 вересня 2016 року № 5360 про період проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 (категорія 3) від 02 липня 2016 року.

До того ж суди встановили, що позивач загалом працювала або проживала: у зоні гарантованого добровільного відселення 03 роки 23 дні, у зоні посиленого радіоекологічного контролю - понад 27 років , у тому числі станом на 01 січня 1993 року - 03 роки 06 місяців 10 днів.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно частини першої статті 26 Закону № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до абзацу першого статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Пунктом 4 частини другої статті 55 зазначеного Закону особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Пунктом 5 частини другої статті 55 зазначеного Закону встановлено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

* Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 556/1153/17).

У справі, яка розглядається суди встановили, що з 21 червня 1989 року по позивач працювала та проживала в АДРЕСА_1 яке згідно постанови №106 віднесено до зони посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року - 03 роки 06 місяців 10 днів.

Отже, на позивача не поширюються положення пункту 5 частини другої статті 55 Закон № 796-XII, оскільки необхідною умовою є проживання або відпрацювання не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року у цій зоні посиленого радіологічного контролю.

Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Отже, за встановлених у справі обставин, на ОСОБА_2 поширюються положення пункту 4 частини другої статті 55 Закон № 796-XII, оскільки станом на 01 січня 1993 року вона прожила у зоні гарантованого добровільного відселення (з 26 квітня 1986 року по 19 травня 1989 року).

Відповідно до норм зазначеного Закону початкова величина зниження пенсійного віку ОСОБА_2 становить 3 роки.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено постійне проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення 03 роки 23 дні, у зоні посиленого радіоекологічного контролю - понад 27 років, у тому числі станом на 01 січня 1993 року - 03 роки 06 місяців 10 днів, що дає право на призначення їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до пунктом 4 частини другої статті 55 Закону № 796-XII (початкова величина зниження пенсійного віку, яка складає відповідно до Закону 3 роки + 1 рік за 3 повні роки проживання).

На дату звернення до управління ПФУ із відповідною заявою позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1, виповнилось 52 роки 6 місяців, що було недостатньої для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Водночас, оскільки станом на дату звернення до управління ПФУ права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах позивач не мав, то, відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України..

Мотиви та доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови і погоджується з його висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 287/68/16-а - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду