Справа № 1340/4467/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/566/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Гінди О.М.,

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року (суддя - Гавдик З.В., м. Львів, повний текст судового рішення складено 15 грудня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 27.09.2018 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13.07.2018 №1-1331 та №1-1331. В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення, контролюючий орган дійшов до неправомірного висновку про наявність у позивача обов'язку сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Наголошує, що нерухоме майно, яке належить позивачу, необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні підпункту 266.2 статті 266 ПК України, а тому податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на нього не повинен нараховуватись та сплачуватись. Крім цього, покликається на порушення контролюючим органом порядку надсилання (вручення) платнику податків податкового повідомлення-рішення, встановленого статтею 266 ПК України, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення всупереч вимогам вказаної норми сформовані лише 13 липня 2018 року, при цьому податок нараховано за податкові періоди - 2016 та 2017 роки.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі №1340/4467/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, необґрунтованими вважає твердження суду першої інстанції про те, що «будівлі промисловості» повинні перебувати у власності промислових підприємств, так як в контексті норм ПК України, сам по собі факт реєстрації зазначеного об'єкту нерухомості на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця, не позбавляє права на віднесення приміщень, що використовуються в його господарській діяльності, до об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки норми податкового законодавства України визначають одинакові права та обов'язки, як для юридичних, так і для фізичних осіб платників податків. Крім того, апелянт звертає увагу на не врахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду, який у аналогічних справах застосував підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до фізичної особи у постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16.

Головне управління ДФС у Львівській області подало апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Оподаткований об'єкт нерухомості, не підпадає під дію підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, відтак є об'єктом оподаткування.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на праві приватної власності ОСОБА_1 перебуває нерухоме майно, що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме: комплекс загальною площею 6534,5 кв.м., який складається з наступних будівель та споруд: більярдний цех загальною площею 1710,8 кв.м., обозний цех загальною площею 1675,6 кв.м., кузня загальною площею 365,7 кв.м., котельня загальною площею 269,7 кв.м., сушка загальною площею 260,1 кв.м., ремонтно-механічна майстерня загальною площею 218.3 кв.м., лісопильний цех загальною площею 1311,4 кв.м., склад матеріалів загальною площею 285,6 кв.м., компресорна загальною площею 75,7 кв.м., контора загальною площею 316,8 кв.м., трансформаторна підстанція загальною площею 14,4 кв.м., газорозпридільний пункт загальною площею30,4 кв.м.

Головним управлінням ДФС у Львівській області 13.07.2018 прийнято податкове повідомлення - рішення № 1-1331, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 38036,40 грн. за податковий період - 2016 рік.

13.07.2018 Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення - рішення №1-1331, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 52276,00 грн. за податковий період - 2017 рік.

Вважаючи прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортного податку, податку на майно, відмінне від земельної ділянки та плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) «резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Таким чином, будівлі промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) відповідно до правовстановлюючих документів, що враховують вимоги ДК 018-2000, не є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідачем не подано суду доказів щодо приналежності оподаткованих приміщень позивача до переліку об'єктів, які є об'єктом оподаткування.

Враховуючи наведене, доводи податкового органу щодо необхідності сплати позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є помилковими та такими, що не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 10 квітня 2018 року у справі №813/3803/16 (К/9901/35350/18), яка в силу приписів частини п'ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Стосовно тверджень відповідача, які підтримані судом першої інстанції, щодо не поширення на позивача положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у зв'язку з тим, що положення зазначеного пункту поширюються виключно на юридичних осіб, то колегія суддів такі доводи відхиляє з таких підстав.

Дослідивши зміст підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, колегією суддів встановлено, що названий підпункт визначає виключно питання щодо переліку об'єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно. При цьому, зазначений пункт не визначає переліку осіб на яких він поширюється або не поширюється.

Окрім того, по тексту обумовленої норми перелік об'єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно наведено за допомогою розділового знаку «кома», у кінцевому переліку яких зазначено такий об'єкт, як: «складські приміщення промислових підприємств».

Наявність словосполучення «промислових підприємств» у назві об'єкта нерухомості, відповідач відносить до всіх без винятку об'єктів перелічених у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Позивач у свою чергу вважає, що дане словосполучення «промислових підприємств» у назві об'єкта нерухомості не відноситься до всіх об'єктів перелічених у зазначеному пункті.

Посилання відповідача на те, що нерухомість позивача не належить до будівель промисловості, які звільнені від оподаткування, оскільки позивач як власник не має статусу промислового підприємства, є необґрунтованими з огляду на те, що об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт нерухомості, а не суб'єкт як власник такої нерухомості.

Виходячи з вищенаведеного, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника (зокрема організаційно-правова форма власника та вид підприємницької діяльності).

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що має місце різне тлумачення однієї і тієї ж норми права, що припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків та вказує на недотримання, визначеного Європейським судом критерію, щодо чіткості та передбачуваності у застосуванні обумовленої норми права, що дає припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків. Як наслідок порушення названого критерію порушується основоположний принцип щодо недопущення перевищення державними органами меж свободи розсуду, що правомірності втручання у здійснення прав і свобод людини.

Відповідно до підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку.

За наведених обставин справи та положень законодавства, колегія суддів приходить до висновку про наявність правової підстави для застосування до переліку об'єктів нерухомого майна, якими володіє позивач підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Всупереч наведеним вимогам закону, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів та не довів наявність підстав для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про законність оскаржених податкових повідомлень-рішень та необґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно підпункту 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідач оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 №1-1331, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 38036,40 грн. за податковий період - 2016 рік, прийнято лише 13.07.2018, тобто без дотримання вимог підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, оскільки воно не було надіслано (вручено) позивачу до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 13.07.2018 №1-1331, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 52276 грн. за податковий період - 2017 рік, також прийнято лише 13.07.2018, тобто без дотримання вимог підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, оскільки воно не було надіслано (вручено) позивачу до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відтак, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем 13.07.2018 та надіслані (вручені) позивачу після 01.07.2017 та 01.07.2018, тобто вже після встановленого ПК України строку, протягом якого надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом податкові повідомлення-рішення, що є порушенням вимог податкового законодавства України.

При цьому, процедури поновлення цього строку діюче законодавство не передбачає, оскільки він є присічним. Значення такого строку полягає у тому, щоб припинити дію за певних обставин. Присічні строки - це не звичайні строки здійснення суб'єктивних прав, а особливі строки, зі спливом яких присікається існування суб'єктивного права.

Апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, відповідачем не доведено правомірність своїх дій, а позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Відтак, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, то такі підлягають до задоволення.

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також враховує, що згідно з підпунктом «б» частини 4 статті 322 КАС України, у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі №1340/4467/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 13.07.2018 №1-1331, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 38036,40 грн. за податковий період - 2016 рік.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 13.07.2018 №1-1331, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості в сумі 52276,00 грн. за податковий період - 2017 рік.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань 3017,54 грн (три тисячі сімнадцять гривень, 54 копійки) сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 22 березня 2019 року.