Справа № 1340/5142/18
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1628/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Курильця А. Р., Старунського Д. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року (рішення ухвалено у м. Львові судом у складі головуючої судді Карп'як О. О.) у справі № 1340/5142/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов'язки голови Верховного Суду про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконуючого обов'язки голови Верховного Суду Кравченка С.І. про визнання протиправними дій.

Позивач просив визнати протиправною відповідь відповідача № 18/0/24-18 від 08 жовтня 2018 року на заяву позивача від 05 вересня 2018 року, а його дії такими, що порушили його, ОСОБА_1, право на одержання обгрунтованої відповіді на заяву, гарантоване законодавством.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував статтю 12 та частину 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», на які є посилання в позовній заяві і які підлягали обов'язковому застосуванню, оскільки сам відповідач в оскаржуваній відповіді зазначає, що його діяльність здійснюється за правилами Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв та/або скарг громадян, встановлений, зокрема, Законом України «Про судоустрій та статус суддів». Також зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суддя в оскаржуваному рішенні змінила обґрунтування, викладене ним у позовній заяві на інше за змістом, вказавши, що ним подано заяву про відвід суддів у справах, а не заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян», хоча з позовної заяви і випливає його незгода з тим, що відповідач був зобов'язаний розглянути заяву за правилами статті 15 Закону України «Про звернення громадян», оскільки у статті 12 Закону України «Про звернення громадян», як винятки зазначені Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Кодекс адміністративного судочинства України та Цивільний процесуальний кодекс України. Крім цього, вказує, що висновок судді про те, що у заяві позивача від 05.09.2018 висловлена недовіра суддям, але прохання самого відводу чи роз'яснення права заявляти відвід ним не висловлено, є необґрунтованим, оскільки у заяві наявні посилання на пункт 5 частини 1 статті 36 ЦПК України та пункт 4 частини 1 статті 36 КАС України, в оскаржуваній відповіді відсутні ознаки того, що відповідач не зрозумів суті заяви, така заява не поверталась за правилами частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян». Скаржник зазначає, що у своїй заяві вимагав саме відводу усім суддям Касаційного адміністративного та Цивільного адміністративного судів у складі Верховного Суду. Просить суд апеляційної інстанції визнати, що суддя суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні не виконала вимог пунктів 2, 3 та 6 частини 4 статті 246 КАС України, які б вказували на те, що доводи щодо відкладення розгляду його справ на півроку після президентських виборів 2019 року є незаконними, безпідставними та необґрунтованими.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 подає заперечення на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді. Зазначає, що посилання у цій ухвалі на постанову Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» є незаконним, оскільки відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в Україні законними є постанови Пленуму діючого Верховного Суду, а не ліквідованого Верховного Суду України, відтак ухвала про відмову в задоволенні заяви від 13.11.2018 з наведених підстав є незаконною. Заперечує висновок суду першої інстанції про те, що підстави, наведені в заяві про відвід є незаконними, необґрунтованими та є лише суб'єктивним сприйняттям позивачем обставин. Вказує, що підстави, зазначені ним у заяві від 13.11.2018 є цілком достатніми для відводу судді, оскільки суд повинен відповідати суб'єктивному та об'єктивному тестам, а Консультативна Рада Європейських суддів у пункті 12 Висновку № 1 (2001) наголосила на тому, що судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи з точки зору розсудливого спостерігача, а й суспільство в цілому.

Апелянт просить визнати ухвалу від 16 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді незаконною та необґрунтованою.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки усі учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, вважаючи, що таку може бути вирішено на підставі наявних в ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що його позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки у заяві позивача від 05 вересня 2018 року він висловлює недовіру суддям, але прохання щодо розгляду самого відводу чи роз'яснення права заявляти відвід ним не висловлено, тому відповідачем розглянуто заяву ОСОБА_1 та надано відповідь у встановлені законом строки, по суті поставлених позивачем питань, а також у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою до народного депутата України ОСОБА_5 з проханням, за правилами частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» надіслати його заяву для розгляду і вирішення за належністю до голови Верховного Суду В. Данішевської.

У вищезазначеній заяві позивач вказав, що на підставі частини 1 статті 6, статті 17 Конвенції із захисту прав людини та основоположних свобод та пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України і пункту 4 частини 1 статті 36 КАС України не довіряє всім суддям Касаційного цивільного суду та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. В обґрунтування заяви зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 квітня 2018 року у справі № 800/546/17, застосувала Рекомендації № R(80)2, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи ще 11 березня 2018 року, чим фактично узаконила в Україні верховенство анархії, вигоди та кругової поруки, оскільки вказані Рекомендації не є чинним міжнародним договором, згоду на обов'язковість яких надала Верховна Рада України, а, відтак, не є частиною національного законодавства в розумінні статті 9 діючої Конституції України. Крім цього, зазначив, що судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 459/2506/16 застосували постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 рок, ліквідованого ще в грудні 2017 року, чим фактично визнали незаконним рішення Приморського суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року у справі № 522/6520/14-ц, яке переглядалось як в апеляційному (провадження № 22-ц/785/2396/15) 20.03.2015, так і в касаційному порядку 16.09.2018 та постанову Судової палати з розгляду цивільних спав Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року у справі № 459/212316-ц, яка відповідачем вже виконана добровільно. В прохальній частині заяви позивач вимагав розгляд всіх його справ - цивільної та адміністративних, які є в провадженні Верховного Суду, розпочати не раніше, ніж через півроку після президентських виборів 2019 року та повідомити його про результати розгляду такої заяви письмово через пошту, не пізніше, ніж через місяць з дня отримання заяви.

14.09.2018 народний депутат України ОСОБА_5 надіслав заяву ОСОБА_1 голові Верховного Суду Данішевській В. І. Про результати розгляду заяви просив повідомити автора звернення.

У відповідь на звернення, надіслане народним депутатом України ОСОБА_5 (вх. № 36/0/23-18 від 25 вересня 2018 року) стосовно вимоги розпочати розгляд усіх справ позивача не раніше, ніж через півроку після президентських виборів 2019 року відповідач повідомив, що діяльність Верховного Суду регулюється Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до положень вказаних правових актів Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законодавством як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законодавством. Зазначив, що відповідне процесуальне законодавство не передбачає відкладення розгляду судових справ із наведеної у зверненні позивача підстави, крім того, вплив на суддів, пов'язаний із розглядом ними справ (зокрема, й щодо строків розгляду), є недопустимим.

Вважаючи таку відповідь протиправною і такою, що порушує його право на одержання обґрунтованої відповіді на заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян», передбачене статтею 40 Конституції України, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до пункту 13 частини 24 Закону України «Про статус народного депутата України», у разі необхідності народний депутат надсилає пропозиції, заяви та скарги громадян органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам, установам та організаціям, до повноважень яких входить розгляд звернень громадян чи вирішення порушених у них питань по суті. Про результати розгляду пропозицій, заяв та скарг громадян органи та посадові особи зобов'язані повідомити громадянина, від якого надійшло звернення, і народного депутата у терміни, встановлені Законом України «Про звернення громадян» розглядати звернення виборців відповідно до вимог та в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян».

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із приписами статті 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з частиною 7 статті 5 Закону № 393/96-ВР, у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Відповідно до статті 12 Закону № 393/96-ВР, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».

Згідно з приписами статті 15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до статті 18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Отже, органи державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків зобов'язані в місячний термін розглянути звернення громадянина в межах своєї компетенції та письмово в межах цього терміну повідомити останнього про результати розгляду його заяви.

Судом першої інстанції встановлено, що заяву ОСОБА_1 від 05.09.2018, надіслану народним депутатом України ОСОБА_5, отримано відповідачем 25.09.2018 за вхідним номером 36/0/23-18, відповідь надано 08.10.2018 за вихідним номером 18/0/24-18.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині того, що відповідь на звернення позивача було надано в строки, передбачені законодавством.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що у прохальній частині заяви 05.09.2018, позивач перед головою Верховного Суду ставить лише одну вимогу: розгляд всіх його справ розпочати не раніше ніж через півроку після президентських виборів 2019 року. У тексті заяви ОСОБА_1 висловлює недовіру суддям Касаційного адміністративного та Цивільного адміністративного судів у складі Верховного Суду, але прохання щодо розгляду самого відводу чи роз'яснення права заявляти відвід ним не висловлено.

Твердження апелянта про те, що посилання у тексті заяви на пункт 5 частини 1 статті 36 ЦПК України та пункт 4 частини 1 статті 36 КАС України, відсутність в оскаржуваній відповіді ознак того, що відповідач не зрозумів суті заяви та відсутність інформації, що така заява поверталась за правилами частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» є достатніми доказами того, що він вимагав у свої заяві саме відводу всім суддям Касаційного адміністративного та Цивільного адміністративного судів у складі Верховного Суду є безпідставним, оскільки чітко сформульована вимога відводу суддів відсутня, позивач виокремив лише одну вимогу, зазначивши її після слова «висновок», що унеможливлює неоднозначне тлумачення його вимог.

Згідно з частиною 7 статті 5 Закону № 393/96-ВР, у зверненні має бути, зокрема, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Тому, саме лише посилання у заяві на пункт 5 частини 1 статті 36 ЦПК України та пункт 4 частини 1 статті 36 КАС України, не може трактуватись як вимога відводу суддів, адже вказує лише на суть порушеного питання, не містячи вимоги.

Апеляційний суд погоджується із доводами апелянта в частині того, що в оскаржуваному рішенні суду помилково зазначено, що позивачем подано заяву про відвід суддів у справах, а не заяву в порядку Закону України «Про звернення громадян», оскільки з позовної заяви видно, що позивач просить суд першої інстанції визнати, що відповідач зобов'язаний знати, що заява про відвід окремому судді або колегії суддів - це процесуальна заява, передбачена як ЦПК України, так і КАС України, а тому відповідно до положень статті 12 Закону України «Про звернення громадян» не може розглядатись за правилами частини 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян».

Однак вищезазначене не вплинуло на правильність вирішення справи, оскільки суд першої інстанції з'ясував, що відповідь на заяву ОСОБА_1. надана відповідачем по суті поставлених питань, а також у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не застосував статтю 12 та частину 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», на які є посилання позовній заяві і які підлягали обов'язковому застосуванню, оскільки сам відповідач в оскаржуваній відповіді зазначає, що його діяльність здійснюється за правилами Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв та/або скарг громадян, встановлений, зокрема, Законом України «Про судоустрій та статус суддів» є безпідставними, оскільки заява позивача за змістом, формою та порядком подання відповідає ознакам звернення громадян, а не заяві з процесуальних питань у справі, що розглядається в порядку адміністративного чи цивільного судочинства, а тому правомірно була розглянута відповідачем з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян».

Доводи апелянта в частині того, що суддя суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні не виконала вимог пунктів 2, 3 та 6 частини 4 статті 246 КАС України, які б вказували на те, що його доводи щодо відкладення розгляду його справ на півроку після президентських виборів 2019 року є незаконними, безпідставними та необґрунтованими не можуть братись апеляційним судом до уваги, оскільки предметом спору є визнання протиправності відповіді відповідача, а не спростування вищезазначених доводів позивача.

Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на пункт 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року, Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А): Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Щодо апеляційних вимог ОСОБА_1 в частині подання заперечень на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді, то апеляційний суд зазначає таке.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ухвала судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді є законною та обґрунтованою.

Твердження апелянта про незаконність посилання у цій ухвалі на постанову Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» не може братись апеляційним судом до уваги, оскільки у Законі України «Про судоустрій та статус суддів» не зазначено, що в Україні законними є постанови Пленуму діючого Верховного Суду, а не ліквідованого Верховного Суду України. Крім того, таке посилання лише роз'яснює положення частини 4 статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України, яке покладене в основу мотивувальної частини вищезазначеної ухвали судді.

Щодо заперечень апелянта на висновок суду першої інстанції про те, що підстави, наведені в заяві про відвід є незаконними, необґрунтованими та є лише суб'єктивним сприйняттям обставин, апеляційний суд зазначає, що наявність безсторонності (неупередженості) визначається за суб'єктивним та об'єктивним критеріями.

Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Апеляційний суд вважає, що скаржником не наведено ознак особистої упередженості в цій справі судді Карп'як О. О.

Стосовно об'єктивного критерію слід визначити, що при вирішенні того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що суддя є небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими.

За наведеним скаржником обґрунтуванням, апеляційний суд вважає, що за об'єктивним критерієм відсутні обставини, які викликають сумнів у безсторонності (неупередженості) судді Карп'як О. О.

Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позивача визнати протиправною відповідь відповідача № 18/0/24-18 від 08 жовтня 2018 року на заяву позивача від 05 вересня 2018 року є безпідставною та не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем розглянуто заяву ОСОБА_1 та надано відповідь у строки, по суті поставлених позивачем питань, а також у межах своєї компетенції відповідно до чинного законодавства.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 1340/5142/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. Р. Курилець
Д. М. Старунський