Справа № 524/4510/17
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 р.Справа № 524/4510/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Любчич Л.В. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Струкової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області (головуючий суддя І інстанції Андрієць Д.Д., м. Кременчук) від 10.12.2018 року по справі № 524/4510/17 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.03.2016 по 17.06.2017 в сумі 33607,34 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.12.2018 року було залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інставнції, просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.12.2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про оплату праці» не передбачено нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за порушення строків виплати компенсації, оскільки компенсація втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати є виплатою компенсаторного характеру, спрямованою на підтримання купівельної спроможності працівника у звязку з інфяційними процесами, а тому не входить до структури заробітної плати.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено: працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зст. 33 Закону України «Про державну службу», заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Законом України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно рішення Конституційного Суду від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другоїстатті 233 Кодексу Законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці». Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Також згідно рішення Конституційного Суду від 15.10.2013р. № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України. Конституційний Суд України дійшов до висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тобто Конституційний Суд у своєму рішенні визначив, що компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати є складовою належної працівнику заробітної плати.

Крім того, такого самого висновку дійшов і Верховний суд України у своєму рішенні від 26.10.2016 р. у справі № 6-1395цс16, а саме Верховний суд України покликається на ст. 2 Закону "Про оплату праці" і тлумачить її у "широкому" сенсі, включаючи до заробітної плати також компенсаторні виплати, тобто і компенсацію працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

Як було встановдено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 24.12.2014 Харківським апеляційним адміністративним судом винесено постанову по справі № 524/4212/14-а, якою зобов'язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.

13.05.2015 Автозаводським районним судом м. Кременчука було ухвалено судове рішення по справі №524/3524/15-а за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення компенсації, яким стягнуто з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на користь позивача грошову компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) за 2010, 2011, 2012 роки в сумі 1245 грн 62 коп.

18.03.2016 Автозаводським районним судом м. Кременчука було винесено постанову по справі №524/5355/15-а, якою стягнуто з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2012 рік) в сумі 354 грн. 32 коп., за період з квітня по травень 2015 року.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26.04.2016 по справі №524/1726/16-а стягнуто з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2012 по 29.02.2016.

01.08.2016 Автозаводським районним судом м. Кременчука було винесено постанову по справі №524/2611/16-а, якою з урахуванням ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15.09.2016, стягнуто з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в особі ліквідатора з припинення діяльності районних у місті Кременчуці рад та їх виконавчих комітетів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за 2009 рік за період з січня 2010 року по січень 2016 року в сумі 1412 грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезазначеними рішеннями було підтверджено факт не виплати позивачу всіх сум, що належать йому на час звільнення.

Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки вина відповідача була доведена судовими рішеннями, а тому є підстави для застосування положень ст.ст.116та117 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2016 по 17.06.2017 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, про те, що позивач не має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме в звязку з тим що компенсація втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати - є виплатою компенсаторного характеру, спрямованою на підтримання купівельної спроможності працівника у зв'язку з інфляційними процесами, а тому не передбачено нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за порушення строків виплати компенсації.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Із врахуванням вищевикладеного, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.12.2018 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.12.2018 року по справі № 524/4510/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку - задовольнити.

Стягнути з Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (39623, м. Кременчук, пров. Л. Толстого, 38, ) на користь ОСОБА_1 (39600, АДРЕСА_1, інд. код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.03.2016 р. по 17.06.2017 р. в сумі 33607,34 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року