Справа № 2а-7861/11/2670
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2019 року

Київ

справа №2а-7861/11/2670

адміністративне провадження №К/9901/16566/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року (головуючий суддя Мазур А.С., судді: Вєкуа Н.Г., Літвінова А.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року (головуючий суддя Коротких А.Ю., судді: Ганечко О.М., Літвіна Н.М.) у справі №2а-7861/11/2670 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України (далі по тексту - відповідач, Мінфін), в якому просив, з урахуванням уточнення позовних вимог:

- визнати незаконною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо поновлення фінансування з державного бюджету будівництва та придбання житла для військовослужбовців (на реалізацію Програми забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку);

- зобов'язати Міністерство фінансів України вчинити необхідні дії з метою поновлення фінансування з державного бюджету Програми забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку у 2011 році;

- стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю суб'єкта владних повноважень в сумі 341055 грн. 00 коп.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що позивач, як інвалід війни з листопада 1998 року перебуває разом з членами сім'ї на квартирному обліку потребуючих поліпшення житлових умов у житловій комісії Калитянської селищної ради, а з лютого 2004 року його включено до списку на позачергове отримання житла під номером 3. Причиною не отримання квартири, передбаченої положеннями пункту 18 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач вважає бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненаданні субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво та придбання житла для військовослужбовців та інших осіб, передбачених Програмою забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1999 року №114 (далі -Програма). У листі Державної служби з питань інвалідів та ветеранів України від 16 травня 2011 року №678/03/13-11 зазначено, що саме Мінфін не врахував пропозиції Державної служби з питань інвалідів та ветеранів України щодо фінансування у 2011 році будівництва житла для звільнених військовослужбовців шляхом надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що суди попередніх інстанцій не встановили, чи було проаналізовано відповідачем надісланий йому бюджетний запит від Мінсоцполітики. Крім того, суди не встановили, у який термін Мінфін складає проект закону про державний бюджет на відповідний рік, чи надходив до цього терміну бюджетний запит від Мінсоцполітики, як головного розпорядника бюджетних коштів щодо забезпечення житлом військовослужбовців, та чи під час складення проекту держбюджету на 2011 рік Мінфін проводив аналіз цього бюджетного запиту. Також суд касаційної інстанції вказав на те, що суди не дослідили, з яких причин Міністр фінансів України не прийняв рішення про включення бюджетного запиту Мінсоцполітики до Державного бюджету України на 2011 рік перед поданням його на розгляд Кабінету міністрів України, та чи взагалі цей бюджетний запит розглядався.

14 червня 2017 року під час нового розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої позовні вимоги викладено наступним чином:

- визнати незаконною бездіяльність Міністерства фінансів України щодо поновлення субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво та придбання житла для військовослужбовців (на реалізацію Програми забезпечення житлом військовослужбовців,звільнених у запас або відставку) з причин неврахування відповідної пропозиції від Державної служби з питань інвалідів та ветеранів війни України під час опрацювання проекту Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік»;

- зобов'язати Міністерство фінансів України поновити фінансування для придбання житла пільговим категоріям громадян, зокрема інвалідам війни з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації ветеранів війни;

- стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 у якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю суб'єкта владних повноважень у сумі 758686,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що ОСОБА_2 є інвалідом війни 2-ої групи, отримав травму при виконанні обов'язків військової служби, звільнився за станом здоров'я.

Згідно з наказом Міністерства охорони здоров'я УРСР від 08 лютого 1985 року №52 "Про затвердження переліку хронічних захворювань, при яких особи, що страждають цими захворюваннями, не можуть мешкати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї, позивач не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї.

З 1998 року позивач разом з членами сім'ї перебуває на квартирному обліку потребуючих поліпшення житлових умов у житловій комісії Калитянської селищної ради Броварського району Київської області, оскільки його сім'я проживає у квартирі житловою площею 9 кв. м.

З лютого 2004 року позивача, як інваліда війни, включено до списку на позачергове отримання житла під порядковим номером 3. Разом з тим, станом на день подання позову позивач житло не отримав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1999 року №114 затверджено Програму забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, згідно з якою її фінансове забезпечення здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (далі - Програма).

Законами України "Про державний бюджет України на 1999 рік" та "Про Державний бюджет України на 2000 рік" передбачались кошти на будівництво житла для військовослужбовців, головним розпорядником яких було Міністерство оборони України. Також, щороку у держбюджеті передбачались видатки на будівництво житла для військовослужбовців, а до 2008 року - місцевим бюджетам надавалась також субвенція на будівництво і придбання житла військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу, звільненим у запас або відставку за станом здоров'я, віком, вислугою років та у зв'язку з скороченням штатів, які перебувають на квартирному обліку.

Водночас, відповідно до отриманої позивачем інформації від виконавчого комітету Калитянської селищної ради, у зв'язку з відсутністю коштів на території ради не проводиться будівництво комунального майна. Впродовж 2008-2010 років до бюджету Броварського району не надходила субвенція з державного бюджету на будівництво та придбання житла військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, звільнених у запас або відставку за станом здоров'я, віком, вислугою років тощо.

Державною службою з питань інвалідів та ветеранів війни України через Міністра праці та соціальної політики було внесено до Міністерства фінансів України пропозиції щодо фінансування у 2011 році будівництва житла для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, які перебувають на квартирному обліку у виконавчих органах місцевих рад, за рахунок видатків із загального фонду Державного бюджету України у розмірі 294,7 млн. грн. та шляхом надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам у розмірі 189,0 млн. грн.

Вважаючи, що неврахування Міністерством фінансів України при розробленні проекту Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" вказаної пропозиції порушило право позивача на забезпечення житлом, останній звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що бюджетний запит Міністерства праці та соціальної політики України від 22 листопада 2010 року №12750/0/14-10/04 було подано з порушенням законодавчо встановлених строків подання такого запиту, оскільки, згідно зі статтею 37 Бюджетного кодексу України, вже 15 вересня року, що передує плановому, Кабінет Міністрів України подає проект закону про Державний бюджет України Верховній Раді України, тобто такий запит повинен бути поданий ще раніше за 15 вересня року, що передує плановому. З огляду на вказане, останній не підлягав до розгляду Міністерством фінансів України у межах складання і розгляду проекту Державного бюджету України на 2011 рік, а відтак відповідач в межах даної справи діяв правомірно та у відповідності до приписів чинного законодавства, порушення з його боку прав позивача відсутні.

Апеляційний суд в повній мірі погодився з висновком суду першої інстанції.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що виходячи із приписів постанови КМУ від 29 січня 1999 року №114 «Про затвердження Програми забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених у запас або відставку» саме відповідача було зобов'язано уточнити показники Програми і строки її виконання з урахуванням окремих категорій звільнених військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, та прогнозних показників зведеного бюджету України на 2011-2013 роки. Крім того, наголошено на тому, що постанова КМУ №1126 «Про схвалення проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» була прийнята 08 грудня 2010 року. Оскільки КМУ подав проект Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Верховній Раді України 08 грудня 2010 року, а не 15 вересня 2010 року, як помилково встановили суди, то для подання пропозицій щодо уточнення показників Програми у виконавців було три місяці. Вказане свідчить, що Мінсоцполітики України бюджетний запит від 22 листопада 2010 року №12750/0/14-10/04 (з пропозиціями щодо уточнення показників програми) було подано вчасно.

Наголошено на тому, що положення статті 37 Бюджетного Кодексу України не містять заборони на уточнення бюджетних запитів з урахуванням прийнятих КМУ рішень щодо доопрацювання проекту закону Про Державний бюджет після 15 вересня. При цьому загальновідомим є той факт, що опрацювання проекту закону Про державний бюджет не завершилось 15 вересня 2010 року.

Скаржник вважає, що суди залишили поза увагою той факт, що вперше бюджетний запит було подано Мінсоцполітики ще 02 серпня 2010 року відповідно до листа №8308/0/14-10/04, а в подальшому було надано ще 12 уточнених бюджетних запитів, останній з яких направлено 22 листопада 2010 року.

Крім того, позивач звертає увагу на протиправну зміну найменування видатків Державної служби з питань інвалідів та ветеранів війни України з «Програма забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених в запас або відставку» на «Забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів», чим звужено зміст та обсяг існуючого права позивача на забезпечення житлом.

У поданих запереченнях на касаційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, як законні та обґрунтовані. Наголошено на тому, що Мінфін приймає рішення про включення відповідного бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України до подання його на розгляд КМУ, який, в свою чергу, приймає постанову щодо схвалення проекту закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому. З огляду на вказане, подання Мінсоцполітики бюджетного запиту у листопаді 2010 року здійснене поза межами встановленого законом строку. Зауважено, що питання щодо надання житла позивачу у відповідності до приписів чинного законодавства може бути вирішено на місцевому рівні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, як: позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих Рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Головною метою Програми було повне забезпечення житлом звільнених військовослужбовців протягом 1999 - 2005 років.

До зазначеної Програми неодноразово вносилися суттєві зміни, і остання втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №704 «Про скорочення кількості та укрупнення державних цільових програм».

Згідно з останньою редакцією Програми (з урахуванням змін, внесених постановою КМУ від 8 вересня 2010 року №828), джерелом фінансування будівництва квартир для звільнених військовослужбовців є субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво та придбання житла для військовослужбовців, учасників бойових дій в Афганістані та воєнних конфліктів у зарубіжних країнах, членів сімей військовослужбовців, що загинули під час виконання ними службових обов'язків, а також для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку за станом здоров'я, віком, вислугою років та у зв'язку із скороченням штатів, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання (стаття 1 Програми).

Відповідно до пункту 3 Програми Державна служба з питань інвалідів та ветеранів України (далі - Держкомветеранів) є відповідальним за виконання Програми органом, який координує роботу її учасників та виконавців, організовує розв'язання завдань, виконує функції замовника з будівництва та придбання житла для звільнених військовослужбовців, вживає заходів щодо удосконалення нормативно-правового забезпечення виконання Програми і здійснює контроль за цільовим та ефективним використанням бюджетних коштів, що виділяються на зазначену мету, за дотриманням місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства з питань забезпечення житлом цієї категорії населення, а також формує зведену базу даних про квартирний облік звільнених військовослужбовців.

Пунктом 5 Програми визначено, що фінансове забезпечення Програми здійснюється за рахунок таких джерел: коштів державного бюджету; коштів, отриманих від стягнення заборгованості з підприємств - боржників Держкомрезерву, що утворилася внаслідок самовільного відчуження (використання, реалізації) ними матеріальних цінностей державного резерву або несвоєчасного їх повернення, до 2009 року; кредитних ресурсів та інвестиційних коштів; власних коштів звільнених військовослужбовців; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з пунктом 6 Програми з метою вдосконалення нормативно-правової бази забезпечення виконання Програми необхідно здійснити такі заходи: Держкомветеранів, Мінфін, Мінекономіки - опрацювати та подати в установленому порядку пропозиції щодо уточнення показників Програми і строків її виконання з урахуванням окремих категорій звільнених військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, та прогнозних показників зведеного бюджету України на 2011 - 2013 роки - до січня 2011 року.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що відповідальним органом за виконання Програми є Державна служба з питань інвалідів.

23 грудня 2010 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», в якому кошти на виконання Програми №114 у ньому не передбачено.

Позивач вважає, що його права порушені неврахуванням Міністерством фінансів України відповідної пропозиції від Держкомветеранів під час опрацювання проекту Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік».

Відповідно до статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно з пунктом 3 Положення про Міністерство про фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 446/2011, одним із основних завдань Мінфіну України є розроблення в установленому порядку проекту закону про Державний бюджет України.

Стаття 19 Бюджетного кодексу України від 21 червня 2001 року № 2542-III (чинному на час виникнення спірних правовідносин, далі - БК України) визначає наступні стадії бюджетного процесу: 1) складання проектів бюджетів; 2) розгляд та прийняття закону про Державний бюджет України, рішень про місцеві бюджети; 3) виконання бюджету, в тому числі у разі необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України, рішення про місцеві бюджети; 4) підготовка та розгляд звіту про виконання бюджету і прийняття рішення щодо нього.

Відповідно до частини другої статті 32 БК України Міністр фінансів України відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України.

Статтею 35 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України в терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України. Головні розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за своєчасність, достовірність та зміст поданих Міністерству фінансів України бюджетних запитів, які мають містити всю інформацію, необхідну для аналізу показників проекту Державного бюджету України, згідно з вимогами Міністерства фінансів України.

За правилами статті 36 БК України Міністерство фінансів України на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету Міністрів України.

На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 цього Кодексу, Міністерство фінансів України готує проект закону про Державний бюджет України.

Міністерство фінансів України в період підготовки пропозицій проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів щодо усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів. У разі, коли узгодження не досягнуто,

Міністерство фінансів України додає свій висновок з неузгоджених питань до зазначених пропозицій, які подаються Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 37 БК України Міністерство фінансів України подає проект закону про Державний бюджет України Кабінету Міністрів України для розгляду, а також вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.

Частиною другою статті 37 БК України передбачено, що Кабінет Міністрів України приймає постанову щодо схвалення проекту закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому.

Отже, для включення відповідних видатків до проекту Державного бюджету України Мінфіну необхідно отримати бюджетний запит з пропозицією та відповідним обґрунтуванням щодо виділення бюджетних коштів від головного розпорядника бюджетних коштів (в даному випадку - Мінсоцполітики України). Відповідний бюджетний запит має бути опрацьований Міністерством фінансів України, яке має прийняти рішення про включення відповідних видатків до проекту Державного бюджету України. При цьому граничним строком схвалення Кабінетом Міністрів України проекту Державного бюджету України є 15 вересня року, що передує плановому (в межах даної справи, під час складення проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» - до 15 вересня 2010 року).

Як встановили суди, на виконання вказаних положень, Державним комітетом України у справах ветеранів було складено бюджетний запит на 2011 рік та направлено його до Міністерства праці та соціальної політики України, яке, у свою чергу, надіслало на адресу Міністерства фінансів України лист від 22 листопада 2010 року №12750/0/14-10/04, яким повідомлено про те, що на виконання Програми необхідно додатково передбачити 484625,7 тис. грн., у тому числі 294687,5 тис. грн.. на відновлення бюджетної програми «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України, звільнених у запас або відставку», а також 189 000,0 тис. грн. на відновлення у 2011 році дії субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво і придбання житла військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу, звільненим у запас або відставку, за станом здоров'я, віком, вислугою років та у зв'язку із скороченням штатів.

Отже, поданий Міністерством праці та соціальної політики України бюджетний запит від 22 листопада 2010 року №12750/0/14-10/04 свідчить про порушення законодавчо встановлених строків подання такого запиту, а тому такий бюджетний запит не підлягав розгляду Кабінетом Міністрів України

Посилання заявника касаційної скарги на те, що постанова КМУ «Про схвалення проекту Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» була прийнята 08 грудня 2010 року, а тому подання бюджетного запиту Мінсоцполітики України було вчасним, судом касаційної інстанції визнаються безпідставними, оскільки порушення КМУ строків схвалення та подання проекту Державного бюджету України на відповідний рік до Верховної Ради України не може бути підставою для подання головними розпорядниками коштів відповідних бюджетних запитів та наявності підстав для розгляду та аналізу останніх поза межами встановлених законом строків. Більш того, питання порушення КМУ строків схвалення та подання проекту Державного бюджету України на 2011 рік не є предметом розгляду даної справи.

З приводу доводів позивача щодо попереднього подання дванадцяти бюджетних запитів до Міністерства фінансів України, суд касаційної інстанції зазначає, що відповідно до наданого на запит суду листа від 03 листопада 2011 року №3462/03/24-11 повідомлено про те, що саме бюджетний запит на 2011 рік, складений Державним комітетом України у справах ветеранів, було направлено Мінсоцполітики України до Мінфіну супровідним листом від 22 листопада 2010 року №12750/0/14-10/04 (а.с.101).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд вважає за необхідне зазначити, що прийняття рішень про формування видаткової частини державного бюджету є дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень. Вказане також узгоджується і з положеннями пункту 2 частини 1 статті 97 БК України, відповідно до якої передбачено, що у Державному бюджеті України можуть передбачатися такі трансферти місцевим бюджетам, як субвенції на здійснення державних програм соціального захисту, тобто встановлено право суб'єкта владних повноважень на передбачення відповідних субвенцій, а не обов'язок.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 343, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року у справі № 2а-7861/11/2670 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду