Справа № 620/4006/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4006/18 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі - ГУДФС у Чернігівській області) та просить визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-13775-17, складену відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 22.12.2016 по 13.12.2017 адвокатська діяльність позивача була зупинена, а тому, з даного часу вона є непрацюючою особою, та не отримувала доходу. З огляду на зазначене, позивач вважає, що нарахування відповідачем єдиного внеску та винесення вимоги про сплату боргу є необґрунтованим.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та не дотримання вимог процесуального права просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції надано невірну, на його думку, оцінку обставин у справі, а саме протиправності нарахування відповідачем позивачу єдиного внеску в сумі 15460,54 грн., за період, коли позивач фактично не здійснювала адвокатську діяльність та не отримувала доходу, оскільки дії податкового органу є правомірними, а оскаржувана вимога такою, що відповідає нормам законодавства.

Зокрема, апелянт вказує, що підтвердженням припинення незалежної професійної діяльності є відомості (витяг) відповідного реєстру, до якого вноситься інформація про державну реєстрацію такої діяльності, щодо припинення, або зупинення, або зміни організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Наголошував, що вимоги по платниках формуються згідно даних ІКП відповідно до вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Позивачем, у свою чергу, подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого, остання просить суд апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду залишити без змін та розглянути справу 18 березня 2019 без її участі.

В обґрунтування вказаної правової позиції позивач зазначає, що на її переконання, необхідною умовою для сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є провадження адвокатської діяльності та отримання доходу. Проте, з 22 грудня 2016 року її право на заняття адвокатською діяльністю було зупинено, а тому вона не могла займатись відповідною діяльністю та отримувати від неї доходи, а отже і обов'язку щодо сплати єдиного внеску не мала.

Разом з цим, позивач зауважує, що посилання апелянта на порядок зняття з обліку самозайнятих осіб які припинили незалежну діяльність у даному випадку є безпідставним, оскільки її професійна діяльність була не припинена, а зупинена. При цьому, позивач звертала увагу суду, що нормами Податкового кодексу не врегульовано спірні правовідносини, проте відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав чи обов'язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та прийняття рішення на користь платника податків.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було порушено вимог матеріального і процесуального права, судом правильно встановлені обставини справи, а вимоги апелянта не є обґрунтованими.

У судове засідання прибув уповноважений представник апелянта, який просив суд здійснити апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю

Згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем було заявлено клопотання про розгляд справи без її участі, а представник апелянта, який прибув у судове засідання просив розглянути справу у порядку письмового провадження, колегія суддів визнала за можливе задовольнити клопотання учасників судового процесу та розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи 15 квітня 1994 року позивачем було отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 17, яке було видано на підставі рішення Чернігівської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 13 квітня 1994 року № 1 (а.с.16)

З 27 червня 2012 року ОСОБА_3 перебуває на обліку у ДПІ за організаційно правовою формою 94 - фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю.

Згідно з даними наявного у справі витягу ідентифікаційних даних платника податку, вбачається, що ознака незалежної професійної діяльності ОСОБА_3 - адвокат, дата 09.11.2018 ГУ ДФС у Чернігівській області винесено ОСОБА_3 вимогу про сплатвстановлення ознаки незалежної професійної діяльності 27 червня 2012 року, дата зняття ознаки незалежної професійної діяльності - відсутня (а.с. 35).

Як стверджує позивач, та було встановлено судом першої інстанції, з огляду на те, що з 22 грудня 2016 року право позивача на заняття адвокатською діяльністю було зупинено (на підставі її заяви, а.с. 23), а тому 23 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до податкового органу із заявою форми № 7-ЄСВ № 003 про зняття з обліку як платника ЄСВ, з підтверджуючими документами.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного апелянтом рішення, вказані обставини були встановлені судом на підставі даних наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, а.с. 23 та 54.

Водночас, згідно з даними наявної у матеріалах справи заяви про ліквідацію або реорганізацію платника податків (додаток 14 до Порядку обліку платників податків і зборів, пункт 11.2, Форма № 8-ОПП) № 003, остання датована 23 січня 2017 року, а не 23 грудня 2018 року, як було встановлено судом першої інстанції (а.с. 54).

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що цією заявою повідомляється ГУ ДФС у Чернігівській області (Чернігівське управління, Чернігівську ДПІ), що стосовно платника податків ОСОБА_3 розпочаті процедури ліквідації для припинення діяльності за рішенням засновників (учасн.) або уповноваженого органу, а саме Ради адвокатів Чернігівської області на підставі витягу з Єдиного реєстру адвокатів України від 26 грудня 2016 року № 387. У зв'язку з цим, заявник просила провести заходи визначені Порядком та видати відомості про відсутність (наявність) заборгованості зі сплати податків та зборів за формою № 30-ОПП.

Дана обставина підтверджується також даними витягу ідентифікаційних даних платника податку та доводами суб'єкта владних повноважень.

Зокрема, з наявної у матеріалах справи відповіді ГУ ДФС у Чернігівській області від 29 грудня 2018 року № 3874 на звернення ОСОБА_3 вбачається, що податковим органом було повідомлено позивача про те, що 23 січня 2017 року нею подано до Чернігівської ОДПІ ГУ ДФС у Ченрнігівській області заяву про зняття з податкового обліку за формою № 8-ОПП, проте на даний час процедура з обліку триває (а.с. 55).

Разом з цим, колегією суддів також встановлено, що з 13 грудня 2017 року позивачу на підставі її заяви було поновлено право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з даними облікової картки платника податків, а також листа ГУ ДФС у Чернігівській області від 29 грудня 2018 року № 3874 вбачається, що станом, зокрема на 31 жовтня 2018 року за позивачем рахується заборгованість з єдиного внеску у розмірі 15460,54 грн., яка виникла у зв'язку із нарахуванням та не сплатою відповідного податку ОСОБА_3 за 2017 рік у розмірі 8089, 00 грн. (8448,00 грн. - 359,00 грн. - переплата), та І-ІІІ квартали 2018 року у розмірі 7371,54 грн. (по 2457,18 грн.) за кожний квартал. (а.с.36).

За наведених обставин та враховуючи, що відповідний борг не було сплачено позивачем у добровільному порядку, ГУ ДФС у Чернігівській області 09 листопада 2018 року було прийнято та направлено платнику податків вимогу № Ф-13775-17 відповідно до якої контролюючий орган вимагає ОСОБА_3 сплатити суму боргу (недоїмки) у сумі 15460,54 грн. протягом 10 календарних днів з дня її одержання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з 22.12.2016 позивач не здійснювала адвокатської діяльності та не отримувала доходу від такої діяльності, про що відповідач був проінформований, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов'язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи, у розумінні законодавства про зайнятість населення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що незважаючи на те, що 13.12.2017 ОСОБА_3 було поновлено право на зайняття адвокатською діяльністю, остання відповідної діяльності не здійснювала та не повідомляла відповідача про отримання доходу протягом вказаного періоду, а тому не має обов'язку сплачувати відповідний податок.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

Відповідно до положень п.5 ч.1 ст. 4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 вказаного Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частиною 4 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п'ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина 5 зазначеної вище норми).

Положеннями ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI визначено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Частинами 11, 12 ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

У свою чергу, відповідно до положень статті 13 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів мають право: стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Організація діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) визначена Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України 07.04.2016 № 422.

Відповідно до п.1 розділу ІІ цього Порядку з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Інформаційна система органів ДФС після відображення облікової операції забезпечує автоматичне проведення в ІКП розрахункових операцій.

В ІКП на дату проведення кожної облікової операції підбиваються підсумки за всіма її графами.

За результатами проведення відповідних заходів у зв'язку з ліквідацією або реорганізацією платника податків орган ДФС за основним місцем обліку формує відомості про відсутність (наявність) заборгованості зі сплати податків і зборів та відомості про відсутність (наявність) заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Дата зняття з обліку відповідає даті закриття останньої ІКП або даті отримання повідомлення державного реєстратора про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи у разі, якщо на момент отримання такого повідомлення були закриті всі ІКП.

За наявності грошових зобов'язань або податкового боргу орган ДФС не здійснює подальші процедури щодо зняття платника податків з обліку до їх погашення або визнання такого боргу безнадійним та його списання у порядку, визначеному статтею 101 глави 9 розділу ІІ Податкового кодексу України.

Як було встановлено судом під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції, позивач перебуває на обліку в Чернігівській ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області (м. Чернігів) як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю з 27 червня 2012 року. 23 січня 2017 року змінено стан: 3 - прийнято рішення про припинення (розпочато ліквідаційну процедуру). Проте, відомості щодо зняття з обліку, припинення діяльності позивача до теперішнього часу - відсутні.

Разом з цим, згідно з даними наявної у матеріалах справи ІКП станом на 31 жовтня 2018 року позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску, який було нараховано податковим органом виходячи із мінімальної величини бази нарахування єдиного внеску, як для особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність та отримує дохід від цієї діяльності з урахуванням тієї обставини що у вказані періоди платником не було отримано доходу.

З огляду на зазначене та враховуючи, що позивачем у добровільному порядку вказана сума заборгованості сплачена не була, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб визначений чинним, на момент виникнення спірних правовідносин податковим законодавством, а тому оскаржуване позивачем рішення, а саме вимога Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 09.11.2018 №Ф-13775-17 про сплату боргу (недоїмки) є законною та обґрунтованою.

Разом з цим, доводи позивача, викладені в адміністративному позові та відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, відносно того, що у період з 22 грудня 2016 року по 13 грудня 2017 року її право на заняття адвокатською діяльністю було зупинено, а також те, що після поновлення такого права вона не отримувала доходу від вказаної професійної діяльності колегією суддів до уваги не приймається, з огляду на наступне.

Зокрема, колегія суддів зазначає, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів заяву про зняття з обліку у зв'язку із зупиненням професійної діяльності позивачем було подано 23.01.2017, а не 23.12.2016 як стверджує остання.

Разом з цим, відповідного рішення за наслідком розгляду вказаної заяви позивача відповідачем до теперішнього часу не прийнято, оскільки процедура зняття з обліку триває. Проте, судом встановлено, що позивач не зверталась до вищестоящого органу ДФС України або до суду щодо оскарження такої бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

При цьому, суд також враховує і ту обставину, що внесення відповідних даних щодо заборгованості до її ІКП позивачем також не оскаржується.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до вказаних вище норм Закону № 2464-VІ поновлення права на заняття адвокатською діяльністю, навіть у разі не отримання доходу від вказаної професійної діяльності не свідчить про право позивача не сплачувати єдиний внесок, оскільки як вже зазначалось, у такому разі платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Отже, колегія суддів зазначає, що починаючи 14 грудня 2017 року позивач у будь-якому випадку була нараховувати та сплачувати єдиний внесок у порядку та строки визначені Закону № 2464-VІ.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправні дії суб'єкта владних повноважень або протиправність прийнятих ним рішень в межах заявлених позовних вимог. Не встановлено судом апеляційної інстанції відповідних обставин і в ході розгляду справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні висновки - не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування такого рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року