Справа № 826/5874/18
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5874/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Шерехори Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві в якому просив:

- визнати дії Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо відмови у внесенні змін про причини звільнення ОСОБА_4 в наказ від 30.11.2016 №943 о/с протиправними;

- змінити в наказі від 30.11.2016 №943 о/с формулювання причини звільнення ОСОБА_4 зі служби в поліції, а саме змінити підставу з «згідно з п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77» на «згідно п.п.2 (через хворобу) п. 1 ст. 77».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач підлягав звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність, відповідно до висновку атестаційної комісії №1 від 06.10.2016, а тому наказ про звільнення позивача був виданий на виконання даного висновку з дотриманням Закону України «Про Національну поліцію» та Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом МВС України від 17.11.2015 №1465. При цьому, позивач не оскаржував ні рішення атестаційної комісії № 1 від 06 жовтня 2016 року, ні наказу ГУНП у м. Києві від 30.11.2016 № 943 о/с, яким реалізовано висновок атестаційної комісії № 1 та звільнено позивача зі служби в поліції згідно з п. 5 ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Крім того, дії ГУНП у м. Києві щодо проведення атестації позивача не визнавалися протиправними. Також, апелянт посилається на те, що рішення атестаційної комісії щодо службової невідповідності позивача, як підстава звільнення, в часі прийнято раніше, ніж позивачу видано свідоцтво про хворобу, та є чинним. Крім того, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом через два роки після прийняття оскаржуваного рішення, тобто пропустив місячний строк, визначений КАС України для звернення до суду з позовом, що стосується звільнення з публічної служби.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У судовому засіданні 21 березня 2019 року представник відповідача апеляційну скаргу підтримала. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 1997 року ОСОБА_4 працював в органах внутрішніх справ України. 06.11.2015 наказом ГУ МВС України в м. Києві №1012 о/с позивач звільнений з органів внутрішніх справ.

На підставі пункту 9 розділу XI Закон України «Про Національну поліцію» позивача було прийнято на службу до поліції шляхом видання наказу ГУНП у місті Києві та присвоєно спеціальне звання «капітан поліції» в порядку переатестування.

На підставі наказу, виданого ГУНП у місті Києві, ОСОБА_4 прийнятий на службу до лав національної поліції з присвоєнням спеціального звання «капітана поліції».

Позивача було прийнято на службу в поліцію без проведення конкурсу або атестування, що було обумовлено відсутністю порядку його проведення. У зв'язку з цим, позивача було призначено на посаду поліцейського в тимчасових штатах без надання оцінки його професійним якостям та визначення відповідності посаді, з огляду на це, ГУНП у місті Києві прийнято рішення про проведення атестування стосовно позивача.

06.10.2016 центральною атестаційною комісією прийнято рішення, про те, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

З матеріалів справи вбачається, що з рішенням атестаційної комісії ГУНП у місті Києві від 06.10.2016 позивач ознайомився особисто під підпис (розділ 4 атестаційного листа позивача).

Не погоджуючись із рішенням атестаційної комісії ГУНП у м. Києві від 06.10.2016, 19.10.2016 позивач подав Голові апеляційної атестаційної комісії скаргу на висновок атестаційної комісії ГУНП у м. Києві.

Протоколом ОП від 01.11.2016 №15.00038222.0013284 Центральної апеляційної атестаційної комісії №1 прийнято рішення про відхилення скарги позивача.

07.11.2016 позивач подав до ГУНП у місті Києві рапорт з проханням звільнити його із займаної посади (за станом здоров'я), а саме через наявність гіпертронічної хвороби ІІ ступеню, яка унеможливлює подальше перебування позивача на службі в органах національної поліції України. Наявність відповідної хвороби підтверджується свідоцтвом від 31.10.2016 №352, виданого військово лікарською комісією.

Наказом ГУНП у місті Києві від 30.11.2016 №943 о/с позивач був звільнений на підставі пункту 5 частини першої статті 77 (через службову не відповідність), враховуючи атестаційний лист з висновком центральної атестаційної комісії від 06.10.2016.

07.07.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про зміну підстав звільнення зі служби в поліції. В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначив, що в період часу з 19.10.2016 по 02.11.2016 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в ДУ «Територіальне медичне об'єднання МВС України по місту Києву», а також пройшов військово - лікарську комісію, яка 31.10.2016 видала позивачу свідоцтво про хворобу №352, в якому дійшла висновку, що позивач не придатний до військової служби в мирний час, та обмежено придатний в воєнний час. Окрім того, позивач просив розглянути в офіційному порядку поданий ним рапорт від 07.11.2016.

Листом від 29.09.2017 №Щ-246 оп/125/54/03-2017 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні заяви позивача щодо зміни підстав звільнення зі служби в поліції від 07.07.2017, з огляду на наявність атестаційного листа від 06.10.2016 з висновками центральної атестаційної комісії, які є обов'язковими до виконання, шляхом видання відповідного наказу керівниками органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення зі служби в поліції, відповідно до пункту 28 Розділу IV наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських» від 17.11.2015 №1465.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, в частині зазначення причин звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі множинності можливих дій відповідача стосовно вибору підстав звільнення позивача зі служби в поліції, перш за все слід враховувати те, що позивач за станом здоров'я є непридатний для проходження служби, що є об'єктивним чинником.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на підставі доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами.

Разом з цим, пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС.

Водночас, обов'язок доведення обставин, з якими сторона пов'язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

При цьому, загальні правила, закріплені у вищенаведеній нормі адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Слід також зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач не погоджується із наказом відповідача від 30.11.2016 №943 о/с, яким останнього було звільнено зі служби в поліції згідно з п.5 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність), в частині зазначення причин його звільнення.

Отже, для звернення до суду із вказаними вимогами відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України встановлюється місячний термін з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення його прав та інтересів.

Як вбачається з довідки заступника начальника відділу УФЗБО ГУНП у м. Києві, наявної в матеріалах справи (а.с.39), остаточний розрахунок грошового забезпечення з позивачем був проведений в листопаді 2016 року. Також в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_4 про отримання ним у відділі кадрового забезпечення трудової книжки та військового квитка (а.с.62).

Таким чином, про наказ від 30.11.2016 №943 о/с позивач дізнався в листопаді 2016 року, а саме 30.11.2016.

В подальшому, як було зазначено вище, 07.07.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про зміну підстав звільнення зі служби в поліції.

Листом від 29.09.2017 №Щ-246 оп/125/54/03-2017 відповідач повідомив позивача про відмову у задоволенні заяви позивача щодо зміни підстав звільнення зі служби в поліції від 07.07.2017.

Вказаний лист позивачем отримано наручно 02.10.2017, що підтверджується його розпискою на вказаному листі (а.с.63).

Проте із позовом до суду позивач звернувся 12.04.2018 року, тобто із пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

В клопотанні про поновлення строку на звернення до суду (а.с.90) позивач вказує, що він тривалий час перебуває на лікуванні у зв'язку з хворобою, отриманою під час проходження служби в органах внутрішніх справ, пропустив строк на оскарження всього приблизно на 7 днів, та вважає, що його захворювання є підставою для поновлення строку звернення до суду. На підтвердження вказаних обставин, позивач надав до суду першої інстанції оригінал виписки з амбулаторної картки хворого №65366 (а.с.91).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з вказаної виписки з амбулаторної картки хворого вбачається, що в 2016 році після прийняття наказу від 30.11.2016 №943 о/с і до кінця 2016 року позивач не перебував на стаціонарному лікуванні. В 2017 році ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 27.01.2017 по 15.02.2017 та в період з 13.11.2017 по 01.12.2017. В 2018 році позивач перебував на стаціонарному лікуванні в період з 27.02.2018 по 20.03.2018.

Тобто, перебування позивача на стаціонарному лікуванні у вказані періоди не є поважною причиною пропуску останнім місячного строку звернення до суду.

Так, навіть з 02.10.2017 - моменту вручення позивачу листа відповідача від 29.09.2017 №Щ-246 оп/125/54/03-2017, яким його було повідомлено про відмову у задоволенні заяви щодо зміни підстав звільнення зі служби в поліції від 07.07.2017, до перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 13.11.2017, минуло більше місяця.

Посилання позивача на те, що у вказаному випадку повинен застосовуватися загальний шестимісячний строк звернення до суду, оскільки ним не оскаржується звільнення його зі служби, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки причиною звернення позивача до суду була саме незгода останнього з наказом відповідача від 30.11.2016 №943 о/с, яким останнього було звільнено зі служби в поліції згідно з п.5 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність), в частині зазначення причин його звільнення.

Вказане також підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 вересня 2018 року по справі №804/7210/16.

Частиною 3 статті 123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 пропустив строк звернення до суду без поважних причин та не вбачає підстав для його поновлення.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду є передчасним, колегія суддів вважає, що рішення суду від 26 листопада 2018 року підлягає скасуванню, а адміністративний позов - залишенню без розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для скасування рішення суду від 16 листопада 2018 року.

Разом з тим, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт просив прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, в той час як судом встановлені підстави для залишення адміністративного позову без розгляду. У зв'язку з цим, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у місті Києві підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повне судове рішення складено 21.03.2019