Справа № 460/2774/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1541/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Пліша М.А.

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року (головуючий суддя Недашківська К.М., м.Рівне, повний текст складено 15.01.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку з 16.11.2017 по 23.10.2018 в сумі 85121 грн. 89 коп.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, мотивуючи тим, що звернувся до відповідача із проханням надати відомості про виплату всіх видів грошового забезпечення за період 2015-2017р. і дізнався що відповідачем не виплачувалась позивачу індексації грошового забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.08.2018р. задоволено його позов і стягнуто суму невиплаченої індексації за вищевказаний період.

Дане рішення суду було виконано 24.10.2018 відповідачем, виплачено суму в розмір 17324,84 гривень.

Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена в статті 117 КЗпП України, за змістом якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відповідач не виплатив всю належну позивачу суму грошового забезпечення при звільненні і не довів в судовому засіданні відсутності в цьому своєї вини, відповідно до приписів статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає до виплати середній заробіток за весь період затримки по день постановлення рішення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

Верховний суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов до висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому з метою визначення середнього заробітку для обчислення суми відшкодування за несвоєчасність розрахунку, згідно п.2 Порядку № 100, беруться до уваги виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто в даному випадку 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Відповідно до 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

В силу вимог пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, 233 робочих дні (період з 16.11.2017р. по 23.10.2018р.) х середньоденний заробіток 365.33 гривень = 85 121,89 гривень.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на посаді водія 2 секції автомобільних перевезень автомобільної групи відділення автомобільного та бронетанкового забезпечення інженерно-технічного відділу, без права носіння військової форми.

Наказом начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.05.2017 №106-ос, відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», з урахуванням вимог підпункту «ї» пункту 1 частини 8 цієї самої статті, старшого солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас згідно з п. «а» (у зв'язку із закінченням строку контракту).

Наказом начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22.05.2017 №108-ос ОСОБА_1 виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення, з 22.05.2017.

Позивач звернувся до Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про надання інформації стосовно виплати йому всіх видів грошового забезпечення за період 2015-2017 роки.

Листом від 26.04.2018 за №11/4758 відповідач надав копії особових карток грошового забезпечення, з яких позивач встановив, що з 01.01.2016 по 22.05.2017 йому не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Крім того, з особової картки грошового забезпечення за 2015 рік позивачем встановлено, що в період з 01.01.2015 по 31.10.2015 йому також не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Вважаючи вищевказані дії Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі №817/1475/18 від 13.08.2018 визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 22 травня 2017 року, зобов'язано Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 22 травня 2017 року включно. В задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь період затримки з 01 січня 2015 року по 30 травня 2018 року відмовлено. Рішення набрало законної сили 18.09.2018. (а.с.6-8).

19 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату належної відповідно до судового рішення індексації з зазначенням банківських реквізитів рахунку (а.с.21).

Відповідно до платіжного доручення №2780 від 23.10.2018 відповідач здійснив перерахунок позивачу індексації грошового забезпечення в розмірі 17324 грн. 84 коп. (а.с.22).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про те, що позивачу індексацію грошового забезпечення нараховано та виплачено відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №817/1475/18 від 13.08.2018 за період з 01 січня 2015 року по 31 жовтня 2015 року та з 01 січня 2016 року по 22 травня 2017 року включно, і таке не є підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1, 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), згідно з пунктом 4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Сума індексації виплачена позивачу, сторонами не оспорюється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу, не поновлювався на посаді, виплати грошового забезпечення проведено своєчасно.

Крім того, апелянт помилково вважає, що невиплата індексації, може слугувати підставою для проведення виплати середнього заробітку за час затримки виплат, відповідно до Порядку №100, оскільки пунктом 1 Порядку №100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; виконання працівниками державних і громадських обов'язків у робочий час; переведення працівників на іншу легшу нижче оплачувану роботу за станом здоров'я; переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; виплати вихідної допомоги; службових відряджень; вимушеного прогулу; направлення працівників на обстеження до медичних закладів; звільнення працівників-донорів від роботи; залучення працівників до виконання військових обов'язків; тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Тобто, «заробітна плата (грошове забезпечення)» та «середній заробіток за час затримки» не є тотожними, а тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення не підлягає включенню індексація.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

керуючись ч.3 ст.243, ст.308, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року у справі № 460/2774/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді Т. І. Шинкар
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 25.03.19