Справа № 0540/5263/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року справа №0540/5263/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участю представника відповідача Груєнка С.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 р. (повний текст рішення складено 12 жовтня 2018 року у м. Слов'янськ) у справі № 0540/5263/18-а (головуючий І інстанції суддя Стойка В.В.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Агропромсервіс" до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Агропромсервіс" (надалі позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (надалі відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.03.2018 року № ; вирішення питання судових витрат (а.с. 4-10).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 0540/5263/18-а адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 22 березня 2018 року.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 143-148).

Відповідач із таким судовим рішенням не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час перевірки встановлено порушення ТОВ АФ «Агропромсервіс» п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85, пп. а п. 198.1, абз. 1-3 п. 198.2 та абз. 1 та 2 пп. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення задекларованого від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за березень 2017 року у сумі 72780, 48 грн.

Апелянт вказує на те, що перевіркою встановлено відсутність первинних та інших документів, що підтверджують здійснення фінансово-господарської операції позивача з ТОВ «Чогорі Груп» в березні 2017 року. Також первинні документи по взаємовідносинах з ТОВ «Чогорі Груп» містять дефекти форми та змісту, що є порушенням ст. 9 Закону України від 16.07.99 № 996 в частині дефектності первинних документів.

Апелянт звертає увагу суду на те, що до системи АІС «Податковий блок» підсистеми «Моніторинговий центр» «Суб'єкти фіктивного підприємництва» 14.04.2017 року № 506/17-00-21-02 внесено відомості щодо ТОВ «Чогорі Груп» про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального Кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача до судового засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином (а.с. 229-230). Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, наданий відзив, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Агропрмосервіс» є юридичною особою, зареєстровано та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з кодом 39406028, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а..с 76-82).

Позивач перебуває на податковому обліку у Мар'їнській ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області, про що зазначено у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Фахівцем Мар'їнської ОДПІ управління аудиту Головного управління ДФС у Донецькій області Варфоломєєвою В,А. проведено документальну позапланову невиїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю АФ «Агропромсервіс» з питань достовірності формування та віднесення суми податку на додану вартість до податкового кредиту в декларацію з податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентом - постачальникам ТОВ «ЧОГОРІ ГРУП» за березень 2017 року.

Згідно висновків акту перевірки вказано на порушення позивачем п.44.1, п.44.6, ст.44, п.85.2 ст.85, пп. «а», абз. 1-3 пп. 198.2, та абз.1-2 пп. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення задекларованого від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за березень 2017 року у сумі 72780,48 грн. (а.с. 11-28).

На підставі акту перевірки Головне управління ДФС у Донецькій області прийняло податкове повідомлення - рішення від 22 березня 2018 року № , яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на суму 72780 грн. (а.с. 38).

Позивачем подано до Державної фіскальної служби України на підставі п.56.2 статті 56 Податкового кодексу України скаргу, на яку за результатам розгляду отримано відповідь від 06.06.2018 року про залишення скарги без задоволення (а.с. 45-48).

Предметом розгляду даної адміністративної справі є правомірність прийняття зазначеного податкового повідомлення - рішення.

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог погоджується з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пп. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власника, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначену згідно з розділом V цього Кодексу.

За унормуванням п.п. «а» п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно п. 186.1 статті 186 Податкового кодексу України, місцем постачання товарів є: а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту); б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Приписами п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

За змістом п.п. «а» п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

П. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Правилом п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, податковий кредит - це елемент розрахунку суми податку на додану вартість, яку має сплатити платник до бюджету. Це по суті розмір податку на додану вартість, що був оплачений платником податку на додану вартість на користь своїх контрагентів - інших платників податку на додану вартість, з приводу якої в останніх вже виник обов'язок щодо сплати відповідної суми податку до бюджету.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Тобто, отримавши податкові накладні від контрагентів, у позивача виникло право на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Відповідно до пунктів 200.1-200.4 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом «б» 200.1 цієї статті, така сума: підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобовязань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

Статтею 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, відповідно до п.44.1 якої для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі Закон № 996).

Згідно ст. 1 Закону № 996 бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; зобов'язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За визначенням ч. 2 ст. 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 статі 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

У пунктах 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (далі Положення № 88), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, передбачено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо.

Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи). Первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників.

Отже, для підтвердження наявності підстав для включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбані товари до складу податкового кредиту, необхідні первинні документи (платіжні доручення, податкові накладні, акти виконаних робіт тощо), оформлені відповідно до вимог Закону № 996-XIV.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами у справі, 27 березня 2017 року між ТОВ АФ «Агропромсервіс» та ТОВ «ЧОГОРІ ГРУП» укладений договір № 27-03.17, за умовами якого покупець приймає та оплачує, а продавець постачає товар.

Відповідно до п. 2.3 Договору, товар поставляється за рахунок та транспортом однієї із сторін за додатковою усною чи письмовою домовленістю; п. 2.4 Договору- всі ризики по транспортуванню продукції від місця її відвантаження приймає на себе Покупець.

У відповідності до п. 10.1 Договору, товар вважається переданим Покупцю при підписанні його представником видаткової або товарно-транспортної накладної (а.с. 64-68).

Додатком - специфікацією № 1 до Договору поставки № 27-03.17 від 27.03.2017 року погоджено умови щодо поставки наступного товару - Фунгіцид «Сфера Макс к.с.», кількість - 180 л., вартість- 363902, 40 грн., ПДВ 72780, 48 грн., разом 436682, 88 грн.

Виконання умов договору підтверджене:

- видатковими накладними: від 27 березня 2017 року № 170327-01;

- рахунок-фактуру на оплату товару: від 27 березня 2017 року № 170327-01;

- платіжне доручення від 30.03.2017 року № 2541;

- податкова накладна № 80 від 27 березня 2017 року;

- подорожній лист вантажного автомобіля від 30.03.2017 року (а.с. 67-75).

Посилання відповідача на те, що позивач не надав належних документів про якість поставленого товару, акт прийому-передачі товару є неприйнятним, оскільки такі документи не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, а тому їх наявність чи відсутність (в тому числі недоліки при складанні) не мають вирішального значення для встановлення фактичного руху активів.

Суд звертає увагу на те, що наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків, у зв'язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Таким чином доводи апелянта стосовно не зазначення в видатковій накладній посади та прізвища особи, яка приймала товар, не включення до видаткової накладної додаткового реквізиту не є підставою для висновку про відсутність господарської операції. Порушення заповнення документів, не свідчать про їх невідповідність та відповідно не може впливати на формування податкової звітності.

Також суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності товарно-транспортних документів як підставу нездійснення певних господарських операцій, оскільки метою складання зазначених документів є підтвердження правомірності відображення в податковому обліку витрат, пов'язаних із транспортуванням, проте, зазначені документи не впливають на формування податкового кредиту за спірними господарськими операціями з приводу постачання товарно-матеріальних цінностей. Висновки про відсутність фактичного виконання господарської операції не можуть ґрунтуватися в залежності від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, технічних документи або паспортів на отримані товари.

Крім того, п. 2.3 та п. 2.4 Договору передбачено, що товар поставляється за рахунок та транспортом однієї із сторін за додатковою усною чи письмовою домовленістю; п. 2.4 Договору- всі ризики по транспортуванню продукції від місця її відвантаження приймає на себе Покупець. Таким чином, товар доставлявся за усною домовленістю сторін.

Таким чином, суд вважає, що наявними в матеріалах справи документами підтверджено фактичне відбуття господарських операцій з придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей від контрагента ТОВ «ЧОГОРІ ГРУП» у березні 2017 року. Наведена господарська операція спричинили рух активів товариства позивача, через що суд вважає цілком обґрунтованим їх відображення в податковому обліку з податку на додану вартість.

Первинними документами бухгалтерського обліку у повному обсязі підтверджується належне виконання сторонами умов договорів, а також формування позивачем податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування.

Суд апеляційної інстанції вказує на те, що придбаний товар (фунгіцид) був використаний позивачем у власній господарській діяльності, оскільки останній є виробником сільськогосподарської продукції.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

В рішеннях Європейського суду з прав людини, що прийняті в справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03), Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03) наголошено на індивідуальному характері відповідальності особи та відсутності підстав для притягнення платника податків до відповідальності у зв'язку з порушенням податкової дисципліни його контрагентами. Зокрема, зазначено, що платник податку на додану вартість не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо такий платник не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Європейський суд з прав людини визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. Аналогічні положення містяться й в Конституції України.

Що стосується наявності кримінального провадження за ст.205 КК України, то суд зазначає, що на час укладення правочину та здійснення господарської операції між позивачем та його контрагентом ТОВ «ЧОГАР -ГРУП» кримінальне провадження не було відкрито. Факт відкриття кримінального провадження не є підставою для висновку щодо нереальності здійснення господарської операції. Крім того, на час розгляду справи вироку у кримінальній справі не було.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд, виклавши у постанові від 20.03.2019 у справі № 826/6168/15 таку тезу: «Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підлягають відхиленню посилання контролюючого органу на наявність кримінального провадження відносно контрагента позивача зважаючи на те, що сам факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб господарюючих суб'єктів не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами. Крім того, про наявність вироків, за фактом фіктивного підприємництва, що має безпосереднє значення для надання висновку, щодо діяльності господарюючих суб'єктів, а ні щодо позивача ні щодо його контрагентів надано не було».

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відображення позивачем в податковому обліку з податку на додану вартість у березні 2017 року наслідків виконання господарської операції з придбання товарно-матеріальних цінностей від зазначеного контрагенту відповідає вимогам чинного законодавства України. Доводи відповідача про нездійснення господарських операцій спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в діях позивача, як платника податку, не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Суд відзначає, що оцінює докази у даній справі і робить висновок про правильність прийнятого судом першої інстанції рішення з врахуванням правової позиції з аналогічних обставин у відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладену в постановах у справах № 810/2689/17 від 02.10.2018 року, № 805/4710/16а від 12.04.2018 року.

Враховуючи викладене вище, спірне податкове повідомлення-рішення від 22 березня 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не доведено правомірності прийняття спірного податкового повідомлення- рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 р. у справі № 0540/5263/18-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Т.Г. Гаврищук