Справа № 160/9007/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року Справа № 160/9007/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у спрощеному провадженні (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -
ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просить:
- визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2;
- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, за весь минулий час, тобто за період з 01 липня 2016 року по 01 жовтня 2018 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_2 нарахованої заборгованості по його пенсії за весь минулий час, а саме за період з 01 липня 2016 року по 01 жовтня 2018 року, з компенсацією втрати частини грошових доходів (пенсії).
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 17.09.1999р. він є пенсіонером. З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, позивач вимушений був покинути своє місце проживання у м. Донецьку та у серпні 2014 року перемістився до м. Запоріжжя. Позивач вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з липня 2016 року безпідставно припинило йому виплату пенсії. В серпні 2018р. ОСОБА_2 перемістився до м. Верхньодніпровськ та на підставі довідки від 14.08.2018р. № НОМЕР_1 став на облік до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як внутрішньо переміщена особа, пенсійні виплати позивачу були поновлені з 01.10.2018р., однак з 01.07.2016р. по 01.10.2018р. ОСОБА_2 пенсію так і не отримав. 27.09.2018р. позивач звернувся до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо виплати пенсії за минулий період, однак листом від 05.10.2018р. відповідач повідомив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, а саме з липня 2016 року по вересень 2018р. обліковуються в органі Пенсійного фонду України та будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/9007/18. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні.
Представником ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 15.01.2019 р. наданий до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що з липня 2016р. виплату пенсії ОСОБА_2 було припинено до зясування місця перебування пенсіонера, відповідно до списків осіб, відсутніх за місцем проживання, що надійшли до Служби безпеки України. Згідно протоколу Комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Верхньодніпровському районі від 10.09.2018р. №14 прийнято рішення про поновлення пенсійних виплат з 01.07.2016р. Заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01.07.2016р. по 30.09.2018р. обліковується в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
ОСОБА_4, представником ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін). Вирішуючи вказане клопотання відповідача, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, дана адміністративна справа є справою незначної складності, у звязку з чим суд не вбачає підстав для проведення судового засідання з повідомленням сторін, тому клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволенню не підлягає.
Представником ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та зазначив, що оскільки повноваження щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачені для ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області жодним нормативним актом, а позивач не перебуває на пенсійному обліку у вказаного відповідача, тому жодних владно управлінських функцій та зобовязань відповідач не здійснює щодо ОСОБА_2.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, згідно копії паспорту серії ВВ № 078978 зареєстрований за адресою вул. Ново Троїцька АДРЕСА_1, м. Донецьк.
У звязку із проведенням антитерористичної операції, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, ОСОБА_2 був вимушений залишити своє місце проживання у м. Донецьку та у 2014 році переміститися до м. Запоріжжя.
В подальшому позивач перемістився в м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області.
27 вересня 2018р. ОСОБА_2 звернувся до начальника Верхньодніпровського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) ОСОБА_5 із заявою щодо виплати пенсії за минулий час, а саме з липня 2016р. по вересень 2018р.. Листом від 05.10.2018р. за №Є/5582-18 Верхньодніпровський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача, що пенсійні виплати за період з липня 2016 року по вересень 2018року обліковуються в органі Пенсійного фонду України та будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Позивач вважає, що дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення пенсійних виплат та бездіяльність ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме з 01.07.2016р. по 01.10.2018р. є протиправними, що стало підставою для звернення до суду.
Отже, суду належить надати оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає ОСОБА_4 України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі по тексту ОСОБА_4 України №1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону України № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є ОСОБА_4 України № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону України № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Конституційне поняття «ОСОБА_4 України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, виплату пенсії ОСОБА_2 було призупинено з 01.07.2016р. до зясування місця перебування пенсіонера, відповідно до списків осіб, відсутніх за місцем проживання.
ОСОБА_4 України № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як зясування місця перебування пенсіонера або встановлення його факту перебування за фактичним місцем проживання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Припиняючи нарахування та виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Таким чином, судом встановлено порушення прав позивача щодо припинення пенсійних виплат.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №805/402/18 (провадження № 11-644асі18), яка є зразковою справою.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Таким чином, припиняючи ОСОБА_2 виплату пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вчинило протиправні дії відносно позивача, що, в свою чергу, призвело до порушення прав позивача на мирне володіння своїм майном.
Як встановлено з матерів справи, протоколом комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Верхньодніпровському районі від 10.09.2018р. №14 прийнято рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.07.2016р., заборгованість за вказаний період нарахована, але не виплачена.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2, за весь минулий час, тобто за період з 01 липня 2016 року по 01 жовтня 2018 року та з метою ефективного відновлення права позивача на володіння своїм майном суд вважає необхідним зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_2 нарахованої заборгованості по його пенсії за період з 01.07.2016р. по 01.10.2018р.
Щодо позовної вимоги про виплату позивачу, нарахованих пенсійних виплат, з компенсацією втрати частини грошових доходів (пенсії), суд вважає за потрібне зазначити про таке.
Згідно частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Так, питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. № 2050-III (далі ОСОБА_4 № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Статтею 1 Закону № 2050-III, передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Згідно статті 3 Закону № 2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За змістом статті 4 Закону № 2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З аналізу норм Закону № 2050-III та Порядку № 159, слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:
1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;
2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);
3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);
4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;
5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.
Таким чином, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.07.2018р. може бути виплачена позивачу у тому ж місяці, у якому буде здійснюватися виплата заборгованості за відповідний період.
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до органів пенсійного фонду із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії та відмови Відповідача -1 здійснити нарахування і виплату такої компенсації.
Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що позовна вимога про виплату пенсії з компенсацією втрати частини доходів є передчасною та не підлягає задоволенню, а право позивача щодо її отримання може буде порушеним після виплати заборгованості за відповідний період, та лише за умови не виплати компенсації у тому ж місяці.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо заявленого клопотання про встановлення судового контролю шляхом подання звіту про виконання судового рішення, суд зазначає, що положеннями статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме: суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Проте, у даному випадку суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень, адже у суду не має достатніх підстав вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню після набрання ним законної сили.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що встановлення судом строку для виконання судового рішення та зобов'язання подати звіт є правом, а не обов'язком суду та не може бути обрано позивачем одним із способів захисту порушеного права.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При звернення до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Згідно вимог пункту першого частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на викладене, є необхідність допустити негайне виконання рішення суду в частині здійснення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування у межах суми стягнення за один місяць.
Керуючись 2, 9, 77, 139, 241, 242-246, 255, 263, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2 з 01 липня 2016 року.
Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянину ОСОБА_2 за період з 01.07.2016р. по 01.10.2018р.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_2 нарахованої заборгованості по його пенсії за період з 01.07.2016 р. по 01.10.2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області документально підтверджені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 352,40 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_2) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області документально підтверджені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 352,40 грн.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині здійснення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у межах суми стягнення за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 15 січня 2019 року.

Суддя (підпис) В.М. Олійник

Рішення не набрало законної сили

15 січня 2019 року.

Суддя В.М. Олійник

З оригіналом згідно.

Суддя В.М. Олійник