Справа № 810/4428/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Справа № 810/4428/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Куліди А.А.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року у справі

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Головного управління Державної фіскальної служби

у Київській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 10.07.2018 р. №№ , .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем віднесено до рядка 10.1 декларації придбання будівельних матеріалів, які в подальшому не використовувалися нею в оподатковуваних операціях, рахуються у залишках, її господарська діяльність за КВЕД до проведення перевірки не була пов'язана з будівельними матеріалами, а тому, на його думку, позивачем ФОП ОСОБА_4 завищено податковий кредит.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповного встановлення обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та наголошує на безпідставності доводів апелянта, а також, зокрема на тому, що оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням не потребує ліцензії, що КВЕД - це статистичний інструмент для порядкування економічної інформації, що вона перебуває на загальній системі оподаткування та мала право придбавати будівельні матеріали без відповідного виду господарської діяльності, зареєстрованого в ЄДР і що формування податкового кредиту не залежить від фактичного використання придбаного товару.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2003 р. виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області було зареєстровано фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) та з 21.07.2003 р. взято на податковий облік.

З 12.08.2003 р. позивача зареєстровано як платника ПДВ, який перебуває на загальній системі оподаткування.

Станом на день проведення перевірки та на теперішній час основними видами господарської діяльності позивача за КВЕД є: код КВЕД 46.46 оптова торгівля фармацевтичними товарами (основний); код КВЕД 46.73 оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; код КВЕД 47.73 роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 73.20 Дослідження кон'юнктури ринку та виявлення громадської думки.

У 2016 та 2017 роках позивачем було придбано ряд будівельних матеріалів, а саме: арматуру, труби профільні, профіль, шурупи, пінополістер. Плити, клей - піну, суміш Кнауф Ротбанд, плити теплоізоляційні, клей, сітки з скловолокна для штукатурних робіт в будівництві в рулонах, леза для ножів, ножі з обертовою голівкою, дюбелі для теплоізоляції, свердла, шпателі, цвяхи, штукатурку, фарбу, мішки, церезит, саморізи тощо.

Відповідачем на підставі ст. 77 ПК України та відповідно до направлень від 05.05.2018 р. №№ 1384, 1385, плану - графіку проведення планових виїзних документальних перевірок суб'єктів господарювання було проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово - господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_4 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 05.06.2018 р. № 456/10-36-13-04/НОМЕР_3 про результати документальної планової виїзної перевірки фінансово - господарської діяльності з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р.

У вказаному акті перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем податкового законодавства, а саме п. 198.3 абз. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України, що призвело до завищення задекларованих показників у рядку 10.1 декларації «підлягають оподаткуванню за ставкою 20 відсотків та нульовою ставкою» на загальну суму 153 141,79 грн., у тому числі за квітень 2016 року на суму 666,68 грн., травень 2016 року на суму 709,62 грн., червень 2016 року на суму 1 727,30 грн., липень 2016 року на суму 6 889,25 грн., серпень 2016 року на суму 13 753,39 грн., вересень 2016 року на суму 9 410,17 грн., жовтень 2016 року на суму 4 018,83 грн., листопад 2016 року на суму 3 275,55 грн., грудень 2016 року на суму 10 585,14 грн., за січень 2017 року на суму 4 068,04 грн., за лютий 2017 року на суму 3 974,04 грн., за березень 2017 року на суму 6 176,41 грн., за квітень 2017 року на суму 3 038,51 грн., за травень 2017 року на суму 26 911,13 грн., за червень 2017 року на суму 13 506,51 грн., за липень 2017 року на суму 9 465,74 грн., за серпень 2017 року на суму 9 635,02 грн., за вересень 2017 року на суму 6 238,42 грн., за жовтень 2017 року на суму 5 398,00 грн., листопад 2017 року на суму 7 057,42 грн., та встановлено завищення від'ємного значення з податку на додану вартість (р. 19 декларації) за 2017 рік на суму 6 910,00 грн., в тому числі за жовтень 2017 року на суму 6 910,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 10.07.2018 р.:

- № , яким позивачу визначено грошове зобов'язання за основним зобов'язанням 146505,00 грн. та за штрафними санкціями 73 258,00 грн.

- № , яким позивачу визначено суму завищення від'ємного значення 6910,00 грн.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, має право здійснювати будь-які види підприємницької діяльності, окрім тих, заборона здійснення яких передбачена законом, що оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням не потребує ліцензії і вимога обов'язкового здійснення видів діяльності визначених у КВЕД законодавством встановлена тільки для платників єдиного податку, яким позивач не є, та не є правовою підставою для позбавлення особи права на формування податкових вигід.

Крім того, суд зазначив, що відповідачем не заперечується наявність у позивача належним чином оформлених та зареєстрованих податкових накладних по взаємовідносинам з контрагентами, які поставляли будівельні матеріали та на підставі яких нею було сформовано податковий кредит у період, за який проводилася перевірка, а також, що податкові накладні, які пред'явлені при перевірці та містяться в матеріалах справи, відображені у податкових декларацій з ПДВ, і факт не використання позивачем придбаного за ними товару саме у звітному періоді не позбавляє її права на формування податкового кредиту.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV), Класифікацією видів економічної діяльності, затвердженою Наказом Держспоживстандарту України 11.10.2010 р. № 457 (далі - КВЕД).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У пп. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Згідно з п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків. передбачених п. 189.9 ст. 189 цього Кодексу).

У разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов'язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання визначаються по товарах/послугах, необоротних активах: придбаних для використання в неоподатковуваних операціях - на дату їх придбання; придбаних для використання в оподатковуваних операціях, які починають використовуватися в неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Відповідно до п.п. 201.1, 201.10, 201.11 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну у якій зазначаються в окремих рядках, такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

У КВЕД визначено, що до основного призначення КВЕД відноситься визначення та кодування основних та другорядних видів економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців.

Основний вид економічної діяльності - це визначальна ознака у формуванні та стратифікації сукупностей статистичних одиниць для проведення державних статистичних спостережень. Органи державної статистики розраховують основний вид економічної діяльності на підставі даних державних статистичних спостережень відповідно до статистичної методології за підсумками діяльності підприємств за рік.

КВЕД призначений забезпечувати: статистичний облік підприємств і організацій за видами економічної діяльності; проведення державних статистичних спостережень економічної діяльності й аналізу статистичної інформації на макрорівні (складання показників національних рахунків - рахунків виробництва й утворення доходу, таблиці "витрати-випуск"); зіставлення національної статистичної інформації з міжнародною через застосування єдиної статистичної термінології, статистичних одиниць і принципів визначення та змінення видів економічної діяльності підприємств і організацій.

Згідно зі ст. 6 ГК України та ст. 3 ЦК України загальним принципом господарювання є свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

У ст. 2, ч. 1, 2 ст. 9, ст. 10 Закону № 996-XIV закріплено, що первинний документ - це документ, який містить відомості господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Єдиним належним та допустимим доказом залишку чи нестачі товарно - матеріальних цінностей є акт інвентаризації.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для формування ФОП, яка перебуває на загальній системі оподаткування, податкового кредиту є належним чином зареєстрована в ЄРПН податкова накладна, а також первинні документи, що підтверджують товарність відповідних господарських операцій.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що спірний податковий кредит у період, за який відповідачем проводилася перевірка, позивачем було сформовано за результатами господарських операцій, відображених у податкових накладних по взаємовідносинам з її контрагентами, які поставляли відповідні будівельні матеріали, що належним чином зареєстровані в ЄРПН та відображені у податкових декларацій з ПДВ.

При цьому жодних помилок, неточностей, невідповідностей, інших порушень щодо оформлення, підписання електронним підписом та/або реєстрації вказаних податкових накладних відповідачем в акті перевірки не зазначено і перед судом не доведено.

Крім того, товарність вищевказаних операцій, технічна можливість їх вчинення підтверджується всіма необхідними первинними і розрахунковими документами, а саме: видатковими накладними, платіжними дорученнями, договором оренди нежитлового приміщення, актом приймання - передачі до договору оренди та фотокопіями придбаних будівельних матеріалів.

Разом з тим, доводи податкового органу, викладені в акті перевірки та в його апеляційній скарзі, ґрунтуються на тому, що позивачем віднесено до рядка 10.1 декларації придбання будівельних матеріалів, які в подальшому не використовувалися нею в оподатковуваних операціях, рахуються у залишках, її господарська діяльність за КВЕД не пов'язана з будівельними матеріалами, а тому, на його думку, позивачем ФОП ОСОБА_4 порушено п.п. 198.3, 198.5 ст. 198 ПК України і завищено податковий кредит на загальну суму 153 414,79 грн.

Однак, колегія суддів зазначає, КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації, який сам по собі не створює прав чи обов'язків для суб'єктів господарювання діяльності, не спричиняє правових наслідків та не є достатнім критерієм для виконання умов, передбачених нормативними актами.

При цьому, фізична особа-підприємець має право здійснювати будь-які види підприємницької діяльності, крім тих, заборона здійснення яких передбачена законом.

Водночас, вимога обов'язкового здійснення видів діяльності, визначених у КВЕД, виходячи з приписів пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України та інших норм податкового законодавства, встановлена лише для платників єдиного податку, але позивач перебуває на іншій системі оподаткування - загальній.

У контексті дослідження даного питання колегія суддів також, приймаючи до уваги вищенаведені норми ст. 6 ГК України та ст. 3 ЦК України, зазначає, що види господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню, чітко наведено в ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VІІІ, однак оптова/роздрібна торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням не потребує ліцензії.

Крім того, апелянт стверджує про порушення позивачем, зокрема п. 198.5 ст. 198 ПК України, але для застосування вказаної норми контролюючому органу належить достовірно встановити, що: товари (роботи, послуги) були придбані для використання в неоподатковуваних операціях; за подією одержання особою податкової накладної при придбанні товарів (робіт, послуг) платником податків було збільшено податковий кредит з ПДВ; залишок товарно-матеріальних цінностей фізично має місце в умовах об'єктивної дійсності.

При цьому, для перевірки, зокрема, зазначених обставин контролюючим податковим органам надано повноваження вимагати від посадових осіб платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних фондів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, у тому числі зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки в присутності посадових осіб контролюючого органу.

Проте, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували проведення ним такої інвентаризації або доказів які б свідчили про те, що податковий орган, принаймні, скористався своїм правом та запитав у позивача проведення інвентаризації її основних фондів. Тож, у даному випадку доводи відповідача про залишки ФОП ОСОБА_4 станом на 31.12.2017 р. не підтверджуються належними і допустимими в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами.

Водночас, у відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому в жодному разі не може засновуватися на припущеннях.

Також апеляційний суд зазначає, що посилаючись на порушення позивачем вимог п. 198.3 ст. 198 ПК України (акт перевірки, Т.1 а.с.62), апелянт не довів та взагалі не обґрунтував, у чому ж саме полягає таке порушення. Втім, колегія суддів відзначає, що в абзаці другому вказаної норми законодавцем чітко визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, а також дослідивши матеріали справи, зокрема ті, на які апелянт посилається в обґрунтування своєї правової позиції, колегія суддів вважає, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України ним не доведено наявності саме законодавчо визначених підстав для притягнення позивача до податкової відповідальності шляхом визначення їй податкових зобов'язань, нарахованих у податкових повідомленнях-рішеннях від 10.07.2018 р. №№ , .

Разом з тим, апеляційний суд відзначає й те, що саме податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов'язань та правомірності прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16.

При цьому, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб'єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов'язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з'ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов'язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Крім того, у п. 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

Отже, проаналізувавши всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: