Справа № 420/1553/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1553/19
УХВАЛА

20 березня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати незаконною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо нездійснення з позивачем остаточного розрахунку в день звільнення; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів за період з 19.05.2008 по 15.06.2012 в сумі 167447 грн.

Вивчивши матеріали позову, суддя встановив, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 122, 123 цього Кодексу, у звязку із чим позов підлягає залишенню без руху.

Так, згідно позовних матеріалів, позивача наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області від 14.05.2008 № 260 о/с звільнено з ОВС України в запас на підставі п. 64 (б) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991№ 114.

В день звільнення позивача зі служби з ОВС України (19.05.2008) належна сума одноразової грошової допомоги при звільненні за періоди 01.08.1989 04.01.1997 та з 07.04.1998 19.05.2008 позивачу виплачена не була.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.09.2009 по справі № 2а-11046/08/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2010, суд визнав протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо непроведення ОСОБА_1 виплати разової грошової допомоги, визначеної ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992, починаючи з 19.05.2008; зобовязано ГУ МВС України в Одеській області провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу при звільненні, визначену ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992, за періоди 01.08.1989 04.01.1997 та з 07.04.1998 19.05.2008.

Згідно довідки ГУ МВС України в Одеській області від 10.07.2017 № 15/2-Г-325 розрахунок з позивачем проведено відповідно до платіжного доручення № 30 від 30.06.2009 і платіжного доручення № 206 від 15.06.2012. Остаточний розрахунок з позивачем відбувся 15.06.2012, що також підтверджується довідкою № 14/1-468 від 18.04.2018, супровідним листом ГУ МВС України в Одеській області вих. № 14/1-Г-212 від 05.12.2012, яким було направлено позивачу засвідчені платіжні доручення № 36 від 30.06.2009 на суму 9993,75 грн. і № 206 віл 15.06.2012 на суму 6995,63 грн.

Оскільки затримка належних до сплати при звільненні коштів за період з 19.05.2008 по 15.06.2012 склала 1030 днів позивач просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки належних до виплати при звільнення коштів в розмірі 167447,10 грн. (1030 днів х 162,57 грн.).

При цьому, як позивач зазначає сам у позові, остаточний розрахунок з ним проведено 15.06.2012, а з даним адміністративним позовом він звернувся лише 15.03.2019, тобто зі спливом строку звернення до суду із даними вимогами.

Так, згідно з ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

До позовної заяви додано клопотання, в якому позивач просить визнати строк звернення до суду із даними вимогами не пропущеним. В обґрунтування клопотання зазначено, що строк звернення до суду в зазначеній категорії спорів не застосовується, що відповідає правовій позиції ВАСУ у справі № 380/380/15-а в ухвалі від 03.02.2016. Також позивач послався на постанову Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-139цс, згідно якої за змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Вимоги про стягнення середнього заробітку є вимогами повязаними з виплатою заробітної плати. Також позивач послався на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013, відповідно до якого під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Дослідивши матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про пропущення позивачем строку звернення до суду із даними вимогами та відсутність підстав для визнання причини пропуску поважними, у звязку із чим позов підлягає залишенню без руху.

Враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, Верховний Суд у низці своїх рішень зазначив про необхідність стягнення на користь позивачів середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Аналогічна правова позиція висловлена ОСОБА_2 Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18.

При цьому ОСОБА_2 Верховного Суду звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

З урахуванням вищевикладеного, встановлена ч.2 ст.233 КЗпП України пільга щодо відсутності обмежень будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної позивачеві заробітної плати не поширюється на заявлені в даному позові вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в частині проведення несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Отже загальний шестимісячний строк звернення до суду, з урахуванням остаточного розрахунку з позивачем 15.06.2012, сплинув 16.12.2012, у звязку із чим матеріали адміністративного позову свідчать про недотримання ОСОБА_1 встановленого законом (в редакціях КАС України як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент вирішення процесуального питання судом) шестимісячного строку на звернення до суду із даними вимогами і позивач будь-яких підстав для поновлення вказаного строку не зазначив. Наведені ж позивачем підстави для незастосування строкових обмежень щодо розгляду цього спору не увагу не заслуговують з викладених вище судом підстав.

При цьому звернуте позивачем до суду клопотання «про поновлення строку звернення до суду» не відповідає вимогам ст.123 КАС України, оскільки в останньому не наводяться причини, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду, а лише зазначається про незастосування строкових обмежень до його позову. Відтак, зазначене клопотання не може бути розглянуто по суті, адже процесуальним кодексом суд уповноважений або визнати причини пропуску строку до суду поважними, або визнати наведені причини неповажними. Прохальна частина клопотання у вигляді звернутої до суду вимоги про визнання строку «не пропущеним» не узгоджується із процесуальним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, позивачу відповідно до ст.123 КАС України необхідно звернутися до суду з обґрунтованою заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду із даними вимогами.

На підставі викладеного, враховуючи, що виявлені недоліки перешкоджають суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі, керуючись ст.169 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнення з органів внутрішніх справ України - залишити без руху, надавши десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення зазначених вище недоліків.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву повернути позивачеві зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Завальнюк