Справа № 240/5279/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Житомир справа №240/5279/18

категорія 113020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання повторно розглянути заяву,

встановив:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. ОСОБА_3 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №375-18, зобов'язати Державної міграційної служби України в особі Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_3 (громадянина Сирії) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що звертався до відповідного органу міграційної служби із необхідним пакетом документів, однак відповідач відмовив у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ПРОЦЕДУРА

2. Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та викликом (повідомленням) учасників справи.

3. 27 листопада 2018 року до відділу документального забезпечення суду у строк та в порядку, визначеному статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву від 22 листопада 2018 року (том І, а.с. 42-52).

4. 03 січня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшло клопотання представника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції (том І, а.с. 173-174).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року клопотання представника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції задоволено, встановлено подальший розгляд адміністративної справи №240/5279/18, здійснювати у режимі відео конференції, проведення якої доручити Вінницькому окружному адміністративному суду.

5. Підготовче засідання у справі, призначене на 14 січня 2019 року о 12:30 було відкладено на 24 січня 2019 року о 15:00 у зв'язку із технічною неможливістю проведення підготовчого засідання в режимі відео конференції.

6. 23 січня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшла заява про доповнення обґрунтувань позову (том І а.с. 204).

Частиною другою статті 159 КАС України встановлено, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Суд звертає увагу позивача, що подання доповнення обґрунтувань позову як заяви по суті справи не передбачено чинними нормами КАС України. Із клопотанням про надання додаткових пояснень позивач не звертався. Судом дозволу на подання додаткових пояснень в порядку частини п'ятої статті 159 КАС України не надавалося. Крім того, заява про доповнення обґрунтувань позову не є тотожним зміні предмету або підстав позову в розумінні статті 47 КАС України.

7. 30 січня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшла заява представника позивача про заміну неналежної сторони (том І а.с. 223).

8. В підготовче засідання, призначене на 08 лютого 2019 року о 10:00 прибули представник позивача та представники відповідача. Судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу від 08 лютого 2019 року, якою клопотання представника позивача задоволено: замінено неналежного відповідача на Державну міграційну службу України та залучено Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, що занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 08 лютого 2019 року.

9. В підготовче засідання, призначене на 18 лютого 2019 року о 09:00 прибули представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи. Судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу від 18 лютого 2019 року, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, що занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання.

10. В судове засідання, призначене на 04 березня 2019 року о 09:00 прибули позивач, представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи. Судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу від 04 березня 2019 року, якою закінчено з'ясування обставин справи та в судовому засіданні оголошено перерву для надання сторонам і учасникам справи, за клопотанням представника позивача, часу для підготовки до судових дебатів, що занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 04 березня 2019 року.

11. В судове засідання, призначене на 11 березня 2019 року о 09:00 прибули позивач, представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому щодо задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до положень частини третьої статті 243 КАС України та зважаючи на складність справи, складення рішення у повному обсязі може бути відкладено на строк до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

12. Як встановлено зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні представником позивача пояснень, заявлені вимоги вмотивовані тим, що він звертався у встановленому законом порядку до відповідного органу міграційної служби із необхідним пакетом документів щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

07 листопада 2018 року отримав поштою від Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту №19 від 29 жовтня 2018 року, відповідно до змісту якого позивачу було відмовлено у наданні такого статусу на підставі рішення Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №375-18.

Наголошує, що доводи відповідача про відсутність правових підстав для відмови у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у матеріалах доказами.

Положеннями частини третьої статті 44 КАС України визначено, що учасники справи мають право, зокрема: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Частиною четвертою статті 159 КАС України встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Позивач як у строк та в порядку, визначеному статтею 163 КАС України та встановлений ухвалою суду від 14 листопада 2018 року, так і станом на 11 березня 2019 року правом на подання відповіді на відзив не скористався. Доказів наявності поважності причин для пропуску процесуального строку для подання відповіді на відзив позивачем також надано не було.

13. У відповідності до змісту відзиву на позовну заяву та наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень, Державна міграційна служба України позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Вказує, що відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження із-за внутрішніх і міжнародних конфліктів, зазвичай не кваліфікуються як біженці. Зазначає, що позивач не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни походження, а ОСОБА_3 ніколи не був членом жодних організацій чи політичних партій. Наголошує, що матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно ОСОБА_3, а тому немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. На думку відповідача, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо доводів позивача в частині не бажання бути призваним до лав Сирійської армії, відповідач посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 березня 2018 року у справі №820/1502/17.

Відповідач також звертає увагу, що із матеріалів особової справи позивача вбачається що звернення останнього до ГУ ДМС України в м. Києві і до УДМС України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбувалось після довгострокового нелегального перебування на території України, тобто заявник зволікав зверненням до органів міграційної служби, чим порушено статтю 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Враховуючи вищевикладене, відповідач наголошує, що ОСОБА_3 не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому Державна міграційна служба України при прийнятті рішення від 22 жовтня 2018 року №375-18 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Згідно із наданими у судовому засіданні представником третьої особи пояснень, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю з мотивів, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи як у строк та в порядку, визначеному статтею 165 КАС України, так і станом на 11 березня 2019 року правом на подання письмових пояснень щодо позову або відзиву скористався. Доказів наявності поважності причин для пропуску процесуального строку для подання письмових пояснень представником третьої особи також надано не було.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

15. Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Питання визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, були предметом розгляду адміністративної справи №826/12700/14.

Так, ОСОБА_3 звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05 червня 2014 року №275-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2015 року апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року - залишено без змін. Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року набрала законної сили 29 січня 2015 року.

Так, судом у адміністративній справі встановлено, що на територію України позивач прибув легально на літаку з території Туреччини 10 серпня 2013 року. Документ, який посвідчує особу, - паспорт громадянина Сирії НОМЕР_1, виданого 05 вересня 2011 року та який дійсний до 03 вересня 2019 року та національне посвідчення. В країні походження у заявника залишились мати та батько. До міграційних служб України та інших країн не звертався.

У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого виїзду з території Сирійської Арабської Республіки заявник вказав побоювання за власне життя через військовий стан в країні. У заяві-анкеті від 21 жовтня 2013 року позивач вказав, що його життя в небезпеці через військову ситуацію в країні та стан громадянської війни.

В реєстраційному листі позивач вказував на те, що він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, громадянською, релігійною належністю, політичним поглядам. Позивач вказував на те, що він не відслужив строкову службу в лавах ЗС Сирії та є військовозобов'язаним.

Під час співбесіди від 06 листопада 2013 року позивач зазначав, що 02 травня 2013 року закінчилась його відстрочка в армію, і однією з причин його побоювань повертатись на батьківщину є не бажання служити в лавах ЗС Сирії.

Так, судом в межах адміністративної справи №826/12700/14 було встановлено надання позивачем суперечливої інформації, що свідчить про надання не правдивих відомостей.

Зокрема, за словами заявника, він почав отримувати повістки в січні 2013 року, а виїхав з Сирії лише в квітні, менше як за місяць до завершення остаточної відстрочки в армію, яка була до травня 2013 року, що дає підстави зробити висновок, що основною метою виїзду з Сирії, було саме уникнення служби в лавах ЗС Сирії, а не побоювання через погрозу життю, адже представником позивача в судовому засіданні у справі №826/12700/14 не було доведено існування певних форм переслідування чи будь-яких дискримінаційних проявів щодо позивача, окрім погроз щодо викрадення, які в свою чергу, ґрунтуються виключно на його особистих твердженнях.

16. Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 червня 2018 року №14 (а.с. 56-57).

17. Згідно із висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 04 жовтня 2018 року у справі №2018VN0014, затвердженого начальником управління ДМС у Вінницькій області, під час проведення співбесід Управлінням ДМС України у Вінницькій області на основі наданих заявником матеріалів, а також матеріалів по країні походження, матеріалів УВКБ ООН в Україні, співбесіди по уточненню викладених заявником фактів, встановлено наступне.

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в Сирійській Арабській Республіці у м. Ідліб, за національність позивач - араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, громадянство Сирії підтверджується паспортом громадянина Сирії НОМЕР_1, виданого 05.09.2011 та який дійсний до 03.09.2019.

З 1995 до 2007 ОСОБА_3 навчався у середній школі "Ханано", м. Ідліб, а з 2007 по 2012 - в університеті "Аллепо II", на юридичному факультеті за спеціальністю адвокат.

Також, було встановлено, що позивач одружений із громадянкою України ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року (том І, а.с. 76), в даному шлюбі народилася дитина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, що також підтверджується копія свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 20 травня 2016 року (том І, а.с. 77).

На територію України позивач прибув легально на літаку з території Туреччини 10 серпня 2013 року, однак на момент звернення до Управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 27 червня 2018 року, позивач перебував на території України без будь-яких належних документів, які б давали йому підстави для законного перебування на території України.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив причини звернення за відповідним статусом, а саме: повідомив, що місто його народження та постійного проживання Ідліб перебуває під контролем угруповання "Аль-Каіда", знаходиться під постійними обстрілами. Вказав, що у разі його повернення на батьківщину йому загрожує арешт у зв'язку із тим, що він брав участь в мітингах проти уряду країни. Зазначив, що його рідний брат та кілька друзів, які також брали участь в цих мітингах заарештовано службою безпеки Сирії. Крім того, під час співбесід позивач зазначив, що у 2013 році йому потрібно було з'явитись для проходження військової служби, а в позивача натомість не має ніякого бажання служити в армії оскільки він не хоче вбивати людей.

Так, відповідно до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 04 жовтня 2018 року у справі №2018VN0014, затвердженого начальником управління ДМС у Вінницькій області, враховуючи численні суперечності в свідченнях заявника та отриману інформацію, факт арешту заявника у зв'язку із участю у мітингах проти Б. Асада (уряду країни) у разі його повернення, не може вважатися ймовірним, достовірним та доведеним. Викладений заявником факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як переслідування (том І, а.с. 128-141).

18. Рішенням Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №375-18 ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови зазначено, що за результатами повного та всебічного вивчення документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні (том І, а.с. 142).

Не погоджуючись із наданою відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

19. У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 55 основного Закону права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

20. У відповідності до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" від 10 січня 2002 року №2942-III, Україна приєдналась до Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

21. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни свої громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671, особа яка потребує додаткового захисту-особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Положеннями пункту 22 статті 1 Закону №3671 закріплено, що УВКБ ООН - Управління Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців.

Частиною першою статті 7 Закону №3671 визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

22. Відповідно до пунктів 5 та 6 позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з Рекомендаціями УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, 03 листопада 2017р. особи, які мають одну з нижченаведених характеристик або їх сукупність, можуть потребувати міжнародного захисту у розумінні Конвенції 1951 року, якщо звичайно, ця особа не підпадає під застосування положень про виключення: противники сирійського уряду або особи, які такими вважаться; особи, що ухиляться від призову, і дезертирів зі збройних сил; - Прибічники сирійського уряду або особи, що вважаються такими; особи, які є або вважаються противниками ІПЛ, в районах під фактичним контролем ІДІЛ; особи, які є, або які вважаються противниками ПДС/ОНС в районах, що знаходяться під фактичним контролем останніх; представники деяких професій; члени релігійних груп та етнічних меншин; особи, що вважаються порушниками законів Шаріату в районах під контролем та впливом ісламістських озброєних груп екстремістського толку: жінки та дівчата з певними характеристиками або в певних обставинах; особи з нетрадиційною сексуальною орієнтацією та (або) з відмінною тендерною ідентичністю; палестинські біженці.

23. Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

24. Відповідно до положень пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - Керівництво), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У відповідності до пункту 167 Керівництва у країнах, де військова служба обов'язкова, факт ухилення від цього обов'язку або непідкорення, як правило, є правопорушенням, що переслідується за законом. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування.

Пункт 168 Керівництва зазначає, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною для дезертирства або ухилення від призову є його відраза до служби чи страх брати участь у бою.

ОЦІНКА СУДУ

25. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність частини другої статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Так, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки та прибув в Україну на літаку з території Туреччини 10 серпня 2013 року на підставі паспорта Сирійської Арабської Республіки.

Суд погоджується із доводами відповідач та зазначає, що на момент звернення до Управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує :додаткового захисту, 27 червня 2018 року, позивач перебував на території України без будь-яких належних документів які б давали йому законно перебувати на території України.

Суд наголошує, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Крім того, доводи позивача в частині наявності побоювань переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Щодо посилань позивача на побоювання, що у разі його повернення на батьківщину йому загрожує арешт у зв'язку із тим, що він брав участь в мітингах проти уряду країни, оскільки його рідний брат та кілька друзів, які також брали участь в цих мітингах заарештовані службою безпеки Сирії суд зазначає, що позивачем як до територіального органу ДМС, так і до суду не було надано сукупності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження фактів участі позивача, його брата та друзів в мітингах проти уряду країни, а також їх подальшого арешту.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд наголошує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 березня 2018 року у справі №820/1502/17 (адміністративне провадження №К/9901/2164/17), які відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону №1402-VIII є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

26. Заслухавши пояснення сторін та учасників справи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №375-18 прийняте у відповідності до частини другої статті 19 Конституції України та відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України.

27. Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем та виконання вимог частини другої статті 77 КАС України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів доведено, а позивачем не спростовано правомірність рішення Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №375-18, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 (АДРЕСА_2. РНОКПП: відсутній) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 1, 01001. ), третя особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10,Вінниця,Вінницька область,21050. ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання повторно розглянути заяву - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 25 березня 2019 року.

Головуючий суддя О.Г. Попова