Справа № 1840/3054/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.Справа № 1840/3054/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бегунца А.О. ,

при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 (повний текст складено 26.09.2018, головуючий суддя І інстанції Бондар С.О., м.Суми) по справі № 1840/3054/18 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2С.), звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову від 03.07.2018 №СМ584/49/АВ/П/МГ-ФС про накладення штрафу у розмірі 37230 грн. (а.с.5-8)

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 по справі № 1840/3054/18 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_2 (а.с.79-81)

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов. (а.с.88-91)

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказано про нарахування та виплату заробітної плати працівнику за фактично відпрацьований час на підставі відповідної заяви даного працівника про зміну графіка роботи і, як наслідок, зменшення робочого часу та

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 з 22.02.2017 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця. (а.с.9)

11 червня 2018 на підставі направлення (а.с.10, 43) та наказу від 08.06.2018 №896 (а.с.42) ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області проведено інспекційне відвідування субєкта господарювання ФОП ОСОБА_2

За наслідками такого відвідування відповідачем складено акт від 11.06.2018 №СМ584/49/АВ. (а.с.12-15), яким встановлено порушення позивачем ч.1 ст.3-1 Закону України «Про оплату праці», а саме: за умови повністю виконаної місячної праці у лютому 2018 року продавцю-консультанту ОСОБА_4 нараховано заробітну плату меншу, за встановлений державою мінімальний розмір у сумі 3000,00 грн. (зв.б.а.с.13, 48)

Не погодившись із висновками, викладеними у зазначеному акті, ФОП ОСОБА_2 направлено заперечення на акт інспекційного відвідування, до якої додано копію особистої заяви ОСОБА_4 про зміну графіка роботи. (а.с.16-17)

ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області від 20.06.2018 и№2001/15-27/02/2018/3949 надано відповідь позивачу, в якій зазначено про незмінність висновків акту від 11.06.2018 №СМ584/49/АВ. (а.с.18-19)

На підставі висновків вищевказаного акту, уповноваженою посадовою особою ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області заступником начальника ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області на підставі ст.259 Кодексу законів про працю України, ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, та абз.4 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України, прийнято постанову від 03.07.2018 №СМ584/49/АВ/П/МГ-ФС про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 у розмірі 37230 грн. за порушення вимог ч.1 ст.3-1 Закону України Про оплату праці. (а.с.24-25)

Крім того, ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області винесено припис від 19.06.2018 №СМ584/49/А/П про усунення виявлених порушень (а.с.20-21), на який позивачем було направлено скаргу до відповідача (а.с.22-23)

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зменшення тривалості робочого часу на тиждень за згодою сторін, не означає автоматичного зменшення заробітної плати. При цьому, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 не зверталася до позивача із заявою про встановлення для неї неповного робочого тижня, а ФОП ОСОБА_2 не видавала наказу про встановлення для ОСОБА_4 неповного робочого тижня.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.259 Кодексу законів про працю України (КЗпП) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, передбачено, що державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, (далі - Порядок № 295) державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно з пунктом 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування (п. 20 Порядку № 295).

У пункті 27 вказаного Порядку передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Як свідчать матеріали справи, постановою ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області від 03.07.2018 №СМ584/49/АВ/П/МГ-ФС на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 37230 грн. за порушення вимог ч.1 ст.3-1 Закону України Про оплату праці, а саме у лютому 2018 року ФОП ОСОБА_2 виплачено ОСОБА_4 заробітну плату у розмірі 3000,00 грн., що є нижчим встановленого для цього працівника трудовим договором окладу у розмірі 3750,00 грн. та є нижчим з розрахунку законодавчо встановлено розміру мінімальної заробітної плати - 3723,00 грн.

У відповідності до абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, зокрема, в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

В той же час, як свідчать матеріали справи, ФОП ОСОБА_2 на підставі заяви (а.с.47) згідно трудового договору від 02.01.2018 (а.с.27), оформленого наказом від 02.01.2018 №3 (а.с.26), на посаду продавця-консультанта прийнято ОСОБА_4 на умовах повного робочого часу з 8-годинним робочим днем, вихідними днями - субота, неділя, розміром заробітної плати 3750 грн. на місяць.

14 лютого 2018 року у зв'язку із сімейними обставинами ОСОБА_4 звернулась до позивача із заявою, в якій просила встановити їй, починаючи з 17.02.2018 наступний режим роботи: 2 дні робочих, 2 дні вихідних, з 8-годинним робочим днем, з оплатою праці за фактично відпрацьований час. (зв.б.а.с.17, 29)

На підставі даної заяви було підготовлено додаткову угоду №1 від 14.02.2018 до трудового договору, якою було змінено мови Трудового договору та з 17 лютого 2018 року встановлено для ОСОБА_4 графік роботи: 2 дні робочих, 2 дні вихідних, (а.с.28) - чим фактично зменшено кількість робочих днів у тижні і встановлено неповний робочий тиждень.

Зазначена зміна графіка робочого часу ОСОБА_4 також підтверджується копією наданого до матеріалів справи табелю обліку робочого часу за лютий 2018 року. (а.с.31)

З огляду на вказану зміну робочого графіка, ФОП ОСОБА_2 у лютому було виплачено ОСОБА_4 заробітну плату у розмірі 3000,00 грн. за 16 фактично відпрацьованих робочих днів (а.с.48).

В подальшому, 13.04.2018 року між позивачем та ОСОБА_4 було припинено трудові відносини у зв'язку із звільненням ОСОБА_4 за власним бажанням. (а.с.32)

Колегія суддів звертає увагу, що жодних скарг від ОСОБА_4 щодо порушення ФОП ОСОБА_2 трудового законодавства чи законодавства з питань оплати праці не надходило. Більше того, в матеріалах справи наявні пояснення ОСОБА_4 на імя начальника ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області, згідно із якими остання вказує про відсутність будь-яких порушень щодо неї з боку позивача (а.с.30).

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями ст.50 КЗпП передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

Таким чином, законодавством встановлено максимальну тривалість робочого часу на тиждень та надано можливість сторонам трудового договору встановлювати меншу норму тривалості робочого часу.

Відповідно доч.ч.1 та 2 ст.56 КЗпП за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Згідно зі ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

В свою чергу, положеннями ч.ч.1 та 3 ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

В той же час, приписами ч.5 ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

З огляду на вказане та те, що між ФОП ОСОБА_5 та працівником ОСОБА_4 було саме за бажанням працівника змінено умови трудового договору щодо графіка роботи та оплати праці, про що даний працівник був у повному обсязі обізнаний та не заперечував, колегія суддів приходить до висновку про відсутність порушення позивачем положень ст.3-1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас, колегія суддів відмічає, що пунктом 1 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, (жалі Порядок №509) передбачено, що він визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 КЗпП та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно із пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (пункт 3 Порядку № 509).

Пунктом 6 Порядку № 509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Відповідно до приписів пункту 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що уповноважена посадова особа вправі розпочати розгляд справи про накладення штрафу за умови встановлення факту повідомлення суб'єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п'ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509.

При цьому за загальним правилом справа повинна розглядатися за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Можливість розгляду справи без їх участі чітко обмежена наявністю інформації про повідомлення вказаних осіб відповідно до пункту 6 Порядку № 509 та відсутністю обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи.

Як слідує з матеріалів справи, 21 червня 2018 року уповноваженою посадовою особою ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області заступником начальника ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області пийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №СМ584/49/АВ/П/МГ 03.07.2018 о 15:30 год. (а.с.52).

Повідомлення про розгляд справи було направлено позивачу рекомендованим листом з повідомленням 25.06.2018, а 26.06.2018 додатково про призначення такого розгляду було повідомлено позивачу телефонограмою (а.с.53).

Проте, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано будь-яких доказів щодо отримання позивачем такого повідомлення як засобами поштового зв'язку, так і засобами телефонного зв'язку.

Інших доказів обізнаності позивача про розгляд такої справи матеріали справи не містять.

Оскільки на час розгляду справи у відповідача були відсутні достовірні докази з яких вбачалось, що позивач є обізнаним з приводу дати, часу та місця розгляду справи про притягнення його до відповідальності, то розгляд такої справи та прийняття оскаржуваної постанови здійснено з порушенням приписів пунктів 6 та 7 Порядку № 509.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що важливість дотримання і неухильного виконання процедури розгляду справи про притягнення особи до відповідальності безпосередньо пов'язана із забезпеченням права особи, інтересів якої вона стосується, на захист, зокрема надання нею відповідних пояснень з приводу правовідносин, що виникли. Відтак, невиконання суб'єктом владних повноважень вимог законодавства в цій частині зводить нанівець законність всієї процедури розгляду справи про притягнення особи до відповідальності та, як наслідок, прийнятого за її результатами рішення.

Відповідно до ч.1 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 по справі № 1840/3054/18 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до приписів частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на скасування постанови суду першої інстанції, підлягають перерозподілу судові витрати, понесені сторонами справи.

Так, відповідно до ст.244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із ч.ч.1, 6, 7, 9 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як слідує із матеріалів справи, згідно квитанцій № 18 від 03.08.2018 (а.с.4) та №55 від 23.10.2108 позивачем було сплачено судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову у розмірі 704,80 грн. та за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 1057,20 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 139, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 по справі № 1840/3054/18 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 по справі № 1840/3054/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області від 03.07.2018 №СМ584/49/АВ/П/МГ-ФС про накладення штрафу у розмірі 37230 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 Держпраці у Сумській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8