Справа № 826/11814/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2019 року № 826/11814/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Шевченко Н.М., Головань О.В. в порядку письмового провадження розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат
провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в якому просив:

1. визнати постанову Кабінету міністрів України від 05.04.2017р. № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань"" протиправною та скасувати її в частині виплати учасникам бойових дій допомоги до 5 травня в розмірі 1200, 0 грн., як таку, що не відповідає ч. 3 ст. 2 та ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993р. (в редакції Закону від 25.12.1998р. № 367-XIV), як нормативно правовому акту вищої юридичної сили та не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції як правовому акту найвищої юридичної сили та прямої дії;

2. стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на мою користь, згідно із підпунктом 4 пункту 2 статті 162 КАС України, 7396 грн. (сім тисяч триста дев'яносто шість грн.), як недоплачену у 2017 році допомогу до 5 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно ч. 5 ст.12 Закону України "Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551 - XII від 22.10.1993 року (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV);

3. згідно ст. 162 КАС України для гарантування дотримання і захисту права отримувати щорічно до 5 травня разову грошову допомогу в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно Закону України №3551 - XII від 22.10.1993р. «Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту" ч.3 ст.2 та ч.5 статті 12 (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV) від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, зобов'язати:

- Кабінет Міністрів України та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не порушувати щорічно ч3 ст.22 та п.6 ст.92 Конституції України стосовно соціального захисту ветеранів війни-учасників бойових дій і Закон України № 3551 - XII від 22.10.1993 року ч.3 ст.2 та ч.5 ст.12 (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року N 367-ХІV);

4. згідно статті 9 пункт 5 КАС України звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання стосовно того, що:

- вимоги пункту 26 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, в частині застосування ст. 12 ч. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551 - XIІ від 22.10.1993 року (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року N 367-ХІV) у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, не відповідають статті 22 (ч.3). статті 46 (ч.3) та пункту 6 ст.92 Конституції України, як правовому акту найвищої юридичної сили та прямої дії (ст.8 Конституції України);

- Постанова Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2017 р. № 223 в частині виплати до 5 травня інвалідам війни у 2017 році допомоги в розмірі 3100 грн. не відповідає ч.3 ст.2 та ч.5 ст.12 Закону №3551-XII. як нормативно - правовому акту вищої юридичної сили, статті 22 (ч.3). статті 46 (ч.3) та пункту 6 ст.92 Конституції України, як правовому акту найвищої юридичної сили та прямої дії (ст.8 Конституції України), якщо є сумнів щодо невідповідності цих правових актів Конституції України;

5. визнати, що відповідачами завдано мені моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що виплата позивачу як учаснику бойових дій разової грошової допомоги до 5 травня 2017 року, відповідно до оскаржуваної постанови, у розмірі меншому ніж 5 мінімальних пенсій за віком звужує його права та суперечить ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а відтак суперечить Конституції України, як нормативному акту вищої юридичної сили, порушує вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2017 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 31.01.2018р. на 10:00 год.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.03.18 о 09:45 год. у приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 81-А, зал судового засідання № 133. Одночасно попереджено учасників справи про те, що справа буде розглядатися у судовому засіданні у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І.

16.10.2018р. до суду надійшла заява від позивача про доповнення до позовної заяви в якій фактично збільшує позовні вимоги.

Суд вважає вищезазначене уточнення таким, що прийняттю до розгляду не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 7 ст. 47 КАС України, у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема, судове рішення - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції.

З поданої заяви вбачається, що позивачем не надано докази направлення копій таких уточнень адміністративного позову іншим учасникам справи всупереч вимог ч. 7 ст. 47 КАС України.

Більше того, суд наголошує що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018р. закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу до судового розгляду, а відтак подання позивачем уточнень позовних вимог після закінчення підготовчого провадження суперечить вимогам ч. 1 ст. 47 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до розгляду уточнення позовних вимог позивача викладені в заяві від 16.03.2018р.

Таким чином, адміністративний позов підлягає розгляду в межах позовних вимог в редакції позовних вимог визначених в адміністративному позові.

Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що оскаржувана постанова є законною, оскільки прийнята на підставі, у межах повноважень, у порядку та в спосіб визначені Конституцією та законами України.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.02.2014р. (а.с. 9)

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ м. Києва та 21.04.2017р. позивачем отримано грошову допомогу у розмірі 3100,0 грн., що підтверджується довідкою Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 06.10.2017р. № 12/2188-09. (а.с. 31)

05.04.2017р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань"", яка набрала чинності 07.04.2017р.

Вищезазначеною постановою визначені розміри разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань". Так, зокрема, учасникам бойових дій розмір такої допомоги визначений у сумі 1200 гривень.

Позивач вважаючи, постанову Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", в частині встановлення у 2017 році виплати учасникам бойових дій разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 1200 грн. протиправною та такою, що суперечить актам національного та міжнародного права, звернувся до суду з позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 46 Конституції України, право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено виплату учасникам бойових дій щорічної до 5 травня разової грошової допомоги в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір мінімальної пенсії за віком встановлено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у відповідності до закону.

Крім того, відповідно положень статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) щорічно учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначає Кабінет Міністрів України в межах бюджетних призначень встановленим законом про Державний бюджет.

Одночасно, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року, яким розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

На виконання положень вищевказаного Закону Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова від 05 квітня 2017 року № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою встановлено, що в 2017 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється, зокрема: учасникам бойових дій - в розмірі 1200 гривень.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Вищезазначені норми Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 є також чинними.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Більше того, суд зазначає, що в рішенні № 3-рп від 25.01.2012 Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, внаслідок чого, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності в розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Також, суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Більше того, в ухвалі від 03.06.2014р. (справа «Серебрянський проти України», заява №54704/10) Європейський суд з прав людини дійшов висновку (п. 36 ухвали), що вимога заявника щодо виплати разової щорічної допомоги до Дня перемоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком не становила «законні сподівання» у значені практики ЄСПЛ з цього питання. Національний суд розглянув твердження заявника та навів підстави свого рішення, яке не може вважатися свавільним або необґрунтованим. Дійсно, закони України про державний бюджет на 2007 та 2008 роки вплинули на заявника, але національний суд, посилаючись на відсутність зворотної дії рішень Конституційного Суду України [йдеться про рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008], чітко постановив, що заявник отримав виплату, на яку він мав право відповідно до національного законодавства станом на момент, коли вона мала виплачуватися.

Наведене свідчить, що Європейський суд з прав людини не вбачає порушень Конвенції у ситуаціях, за яких розмір певної соціальної виплати на певний час зменшується підзаконним нормативно-правовим актом (за умови, що такі акти не будуть визнані неконституційними).

З огляду на вищевикладене, доводи позивача про невідповідність оскаржуваної постанови статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, суд вважає помилковими.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 11.09.2018р. у справі №577/4156/17, адміністративне провадження №К/9901/2272/18.

Конституційний Суд України вирішував питання про те, чи має право держава змінювати порядок і розміри існуючих соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України та чи є обов'язковими для застосування судами України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України з питань соціального захисту громадян, видані на виконання вимог Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20- рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України також зауважив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, суд звертає увагу, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Нормами Конституції України, а саме ч. 2 ст. 96, ч. 1 ст. 97, ч. 1 ст. 113, п.п. 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України, закріплено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної Ради України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, звітує перед Верховною Радою України про його виконання. Ефективне здійснення Кабінетом Міністрів України цих повноважень є основою для вжиття ним заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, проведення політики у сфері соціального захисту, фінансової та податкової політики.

Отже, суд приходить до висновку про те, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Більше того, суд наголошує, що закони є актами єдиного органу законодавчої влади - Верховної Ради України.

Конституція не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Чинним законодавством України не врегульовано питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України в п.3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 р. по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України) зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах слід застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та залишається чинною на час перебігу правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (та пізніше визнання рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 неконституційною нову редакцію Закону № 3551-ХІІ), то у даному випадку, при визначенні розміру щорічної разової допомоги до 5 травня, слід враховувати норми Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

В частині позовних вимог про стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача, згідно із підпунктом 4 пункту 2 статті 162 КАС України, 7396 грн. (сім тисяч триста дев'яносто шість грн.), як недоплачену у 2017 році допомогу до 5 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно ч. 5 ст.12 Закону України "Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551 - XII від 22.10.1993 року (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV), суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Частиною 1 статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Так, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року за №79-VІІІ.

Відповідно до пункту 26 розділу VІ "Прикінцевих і перехідних положень" Бюджетного кодексу України передбачено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетних фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, з набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014р., Кабінету Міністрів України надано повноваження, зокрема щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року №223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), учасникам бойових дій у розмірі 1200 грн.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Як встановлено судом, щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017 рік була нарахована та виплачена позивачу в розмірі 3100,00 грн. відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України № 223 від 05.04.2017 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Таким чином, суд вважає, що в 2017 році виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій відповідачем 2 здійснена правомірно в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, а відтак позовні вимоги щодо стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача 7396 грн. (сім тисяч триста дев'яносто шість грн.), як недоплачену у 2017 році допомогу до 5 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно ч. 5 ст.12 Закону України "Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551 - XII від 22.10.1993 року (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV) є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги позивача з посиланням на ст. 162 КАС України для гарантування дотримання і захисту права отримувати щорічно до 5 травня разову грошову допомогу в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком згідно Закону України №3551 - XII від 22.10.1993р. «Про статус інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту" ч.3 ст.2 та ч.5 статті 12 (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV) від порушень з боку суб'єктів владних повноважень та зобов'язання Кабінету Міністрів України та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не порушувати щорічно ч3 ст.22 та п.6 ст.92 Конституції України стосовно соціального захисту ветеранів війни-учасників бойових дій і Закон України № 3551 - XII від 22.10.1993 року ч.3 ст.2 та ч.5 ст.12 (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року N 367-ХІV), суд зазначає, що такі позовні вимоги є вимогами на майбутнє, та їх вирішення не входить до завдань адміністративного судочинства у розумінні статті 2 КАС України, а тому вони не можуть бути задоволені.

Щодо вимог позивача з посиланням на ст. 9 п. 5 КАС України звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання стосовно того, що:

- вимоги пункту 26 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, в частині застосування ст. 12 ч. 5 Закону України ..Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551 - XIІ від 22.10.1993 року (в редакції Закону від 25 грудня 1998 року N 367-ХІV) у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, не відповідають статті 22 (ч.3). статті 46 (ч.3) та пункту 6 ст.92 Конституції України, як правовому акту найвищої юридичної сили та прямої дії (ст.8 Конституції України);

- Постанова Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2017 р. № 223 в частині виплати до 5 травня інвалідам війни у 2017 році допомоги в розмірі 3100 грн. не відповідає ч.3 ст.2 та ч.5 ст.12 Закону №3551-XII. як нормативно - правовому акту вищої юридичної сили, статті 22 (ч.3). статті 46 (ч.3) та пункту 6 ст.92 Конституції України, як правовому акту найвищої юридичної сили та прямої дії (ст.8 Конституції України), якщо є сумнів щодо невідповідності цих правових актів Конституції України, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1, 2, 4 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Проте, в колегії суддів сумнівів щодо відповідності зазначених вимог Конституції України не виникло, а тому підстави для звернення до Верховного Суду України відсутні.

Вимоги позивача про визнання того, що відповідачами завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, з огляду на вищевикладене, суд вважає необґрунтованими та зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, у чому вона полягає, не доведено причинних зв'язків між завданою шкодою та конкретними неправомірними діями, рішеннями або бездіяльністю відповідачів, а відтак підстави для задоволення вимог про визнання факту заподіяння позивачу моральної шкоди відповідачами відсутні. з огляду на не підтвердження в ході судового розгляду справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді Н.М. Шевченко

О.В. Головань