Справа № 824/316/19-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

20 березня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/316/19-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Анісімов О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову приватного підприємства «Автовін» до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Автовін» (далі - позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, які оформлені у протоколах засідання тендерного комітету Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві №12 від 19 лютого 2019 року та №13 від 21 лютого 2019 року.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви зясовує чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цих Кодексом.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суддя дійшов висновку, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім цього, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У статті 4 КАС України наведені визначення термінів, які використовуються в цьому Кодексі. Зокрема, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України під адміністративною справою розуміють переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а під публічно-правовий спором розуміють спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відносяться ті справи, які виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного та господарського судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до статті 1 ГПК України Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Згідно частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 статті 20 чинного ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є рішення засідання тендерного комітету Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, яким відхилено пропозицію ПП «Автовін» у закупівлі товару «Алюміній, нікель, скандій, титан і ванадій за кодом ДК 021:2015-14720000-4 (державний номерний знак для транспортних засобів підтипу 1-1 (авто))», оформлене протоколом №12 від 19.02.2019 року та рішення тендерного комітету Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві, яким обрано ДП «Завод» Динамо-Сілейр» переможцем процедури відкритих торгів на закупівлю товару «Алюміній, нікель, скандій, титан і ванадій за кодом ДК 021:2015-14720000-4 (державний номерний знак для транспортних засобів підтипу 1-1 (авто))» та визначено прийняти рішення про намір укласти договір з ДП «Завод» Динамо-Сілейр» на закупівлю товару.

Відповідно до пунктів 5, 9, 15 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» №922-VIII від 25.12.2015 року договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі.

Переможець процедури закупівлі - учасник, тендерна пропозиція якого відповідає всім критеріям та умовам, що визначені у тендерній документації, і визнана найбільш економічно вигідною, та якому замовник повідомив про намір укласти договір, або учасник, якому замовник повідомив про намір укласти договір за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.

Згідно частини першої статті 36 Закону №922-VIII договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Тобто, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи, вказаний позов поданий на поновлення прав позивача у сфері договірних відносин, що стосуються закупівлі, під час здійснення Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві господарської діяльності.

Відтак, суд вважає, що між позивачем та відповідачем існує приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із господарських правовідносин.

Водночас, в обґрунтування підсудності даного спору адміністративному суду, позивач посилався на те, що договори про укладення закупівель носять характер адміністративних договорів. Зазначене твердження засноване на теоретичному дослідженні, яке викладено в підручники "Адміністративне право України" за авторством ОСОБА_1, 2005 року (Київ, Юрінком Інтер) та здійснено на підставі нормативної бази, яка втратила свою чинність.

З даного приводу варто зазначити, що відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 КАС України адміністративний договір - спільний правовий акт суб'єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб'єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов'язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб'єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об'єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг;

Із аналізу вказаної норми видно, що законодавцем визначено вичерпний перелік у яких випадках укладається адміністративний договір.

Згідно теорії держави і права дійсно адміністративний договір є різновидом публічно-правового договору. Метою адміністративних договорів здебільшого є реалізація публічних інтересів (договори в сфері управління державною власністю, договори, що забезпечують державні потреби та податкові угоди тощо), в той час як метою приватноправових договорів виступає індивідуальний інтерес.

Тобто, метою адміністративних договорів є реалізація публічного інтересу. Однак, у даній справі такий інтерес відсутній.

Разом із цим, суд звертає увагу на те, що наявність у замовника закупівель статусу суб'єкта владних повноважень, за відсутності факту здійснення ним владних управлінських функцій, із яких би випливали права та обов'язки осіб, які становлять зміст договору, не є достатнім для висновку про відповідність такого договору поняттю адміністративного.

Таким чином, зважаючи на предмет позову та суб'єктний склад спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду у справі №127/19956/16-а від 10.07.2018 року (провадження №К/9901/43072/18, яку суддя, відповідно до положень частини 5 статті 242 КАС України, застосовує у цій справі.

Беручи до уваги наведене, суддя дійшов висновку, що зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 КАС України визначено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням викладеного, суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі та розяснити позивачеві, що цей спір має розглядатись та вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Окрім того, позивач у позовній заяві просить суд забезпечити позов шляхом: заборони Регіональному сервісному центру МВС в м. Києві підписувати договір з іншим учасником закупівлі та подавати заявку на виготовлення державних номерних знаків, ідентифікатор закупівлі: UA-2019-02-11-000467-а, предметом якої є ««Алюміній, нікель, скандій, титан і ванадій - за кодом ДК 021:2015-14720000-4 (державний номерний знак для транспортних засобів підтипу 1-1 (авто))».

По своїй правовій природі забезпеченням позову є вжиттям судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Суд може забезпечувати лише той позов, який відноситься до його компетенції. Вище встановлено, що ця справа належить розглядати в порядку господарського судочинства, а тому суддя не в праві забезпечувати цей позов відповідно до положень КАС України.

Крім цього, суд звертає увагу позивача на частину п'яту статті 170 КАС України, згідно якої повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 241, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за адміністративним позовом приватного підприємства «Автовін» до регіонального сервісного центру МВС в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Розяснити приватному підприємству «Автовін», що розгляд цієї справи віднесено до господарської юрисдикції із врахуванням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на ухвалу подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя О.В. Анісімов