Справа № 200/868/19-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 р. Справа№200/868/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бабаш Г.П.,

при секретарі Оголь В.К.

за участю

представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю від 01.02.2019 року №б/н),

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю №95 від 12.03.2018 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального судового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства Агропромбуд (, Донецька область, м. Покровськ, вул. Шосейна, 167) до ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області (, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, б. 114), третя особа на стороні позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Ойл Трейд (, Кіровоградська областьЮ м. Олександрія, смт. Олександрійське, вул. Ціолковського, б. 11) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство Агропромбуд звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області, третя особа на стороні позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Ойл Трейд про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області № та № від 25.10.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на безпідставність висновків акту перевірки податкового органу та прийнятих на його підставі податкових повідомлень-рішень №, № від 25.10.2018 року, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства України, містять недостовірні дані, є необґрунтованими та безпідставними, а тому підлягають скасуванню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами загального судового провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 05.02.2019 року.

05.02.2019 року розгляд справи відкладено до 28.02.2019 року у зв`язку з неявкою третьої особи, для повторного повідомлення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 20.03.2019 року.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на нереальність здійснення господарських операцій позивача із ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» та відповідно недостовірності показників податкового обліку з ПДВ, сформованих на підставі спірних господарських операцій.

На підставі викладеного відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Третьою особою, Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Ойл Трейд письмових пояснень щодо предмету спору не надавалось.

Представник позивача у судовому засіданні доводи позовної заяви підтримав, надав додаткові документи, просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши в судовому засіданні всі обставини справи та оцінивши їх наявними доказами в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

Позивач Приватне підприємство «Агропромбуд» зареєстроване у якості юридичної особи, ідентифікаційний код 30074569, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Шосейна, б. 167).

Приватне підприємство «Агропромбуд» є платником податку на додану вартість згідно свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість ОСОБА_2 А00 №292247.

ОСОБА_3 управлінням ДФС у Донецькій області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного підприємства «Агропромбуд» з питань достовірності формування та віднесення сум з ПДВ до податкового кредиту в декларації з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» за травень 2018 року, за результатами якої складено акт від 02.10.2018 року №119/05-99-14-14/300711569.

За результатами проведеної перевірки відповідачем встановлено порушення вимог пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14. П. 44.1 ст.44, п. 198.1 ст. 198, п. 198.2 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами і доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за травень 2018 року у сумі 129 776,21 грн. та завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за травень 2018 року у сумі 7 841,00 грн.

В акті зазначено, що по операціям між ПП «Агропромбуд» та ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» за травень 2018 року, не відбувся перехід права власності та як наслідок отримання послуг. Операції не мали реального характеру та оформлені первинними документами, що суперечать законодавчим та нормативним актам та є такими, що не мають юридичної сили і доказовості.

Позивачем на акт перевірки ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області від 02.10.2018 року №1119/05-99-14-14/30074569 до відповідача надані заперечення в яких позивач просив прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення грошових зобов`язань ПП «Агропромбуд» з додатковими документами.

ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області від 22.10.2018 року №46832/10/05-99-14-14 позивачу надана відповідь на заперечення. Відповідач вважає, що акт перевірки від 02.10.2018 року №1119/05-99-14-14/30074569 складений відповідно до вимог чинного податкового та іншого законодавства є правомірним.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 25.10.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 129 776,21 грн., 32 444,05 грн. штрафна санкція та № про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ на 7 841,00 грн.

Позивачем вищевказані податкові повідомлення-рішення оскаржено в адміністративному порядку до ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області. Рішенням Державної фіскальної служби України від 28.12.2018 року №42021/6/99-99-11-04-02-25 про результати розгляду скарги оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга без задоволення.

Правомірність прийняття вищезазначених податкових повідомлень-рішень є предметом спору в даній справі.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п.1.1. ст. 1 Податкового кодексу України).

Висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтується на тому, що перевіркою не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ПП «Агропромбуд» з придбання паливно-мастильних матеріалів у контрагента-постачальника ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» за травень 2018 року, які включені до складу податкового кредиту травня 2018 року на суму ПДВ 137 617,21 грн.

Платники податку на додану вартість, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.

Поняття платників податку на додану вартість, умови реєстрації платника податку на додану вартість визначені статтею 180 Податкового кодексу України.

Порядок визначення бази оподаткування встановлений статтею 188 Податкового кодексу України.

Пунктом 188.1. статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів і збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку).

Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду (пункт 200.1. статті 200 Податкового кодексу України).

Отже, визначення податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у звітному періоді залежить від розміру задекларованих податкових зобовязань та податкового кредиту

Згідно з пункту 14.1.27 статті 14 ПК України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.2 статтею 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Згідно пп. а п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається:

- дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, підставами для виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту є оплата товарів/послуг та отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 зазначеної статті передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Вимоги до податкової накладної встановлені п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, згідно якої платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року №996-ХІV (надалі Закон № 996).

Визначення основних термінів, що вживаються в цьому законі міститься у статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні. Згідно цієї статті, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність являє собою бухгалтерську звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Згідно зі статтею 3 Закону № 996 метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

На підтвердження реального відбуття господарської операції з придбання товарів на підставі умов договору № 6/05-2018 від 15.05.2018 року позивачем надані первинні документи.

Судом встановлено, що 15.05.2018 року між ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» (Постачальник) та ПП «Агропрмбуд» (Покупець) укладено договір поставки №6/05-2018.

Відповідно до 1.1. Договору постачальник зобовязується поставити покупцю нафтопродукти узгодженими партіями, а покупець зобов`язується сплатити їх і прийняти а асортименті, кількості згідно з поданими заявками, узгодженими з постачальником. Обсяг нафтопродуктів для поставки за цим договором: бітум нафтовий дорожній в`язкий БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001, 500 тон.

Згідно п. 3.1 Договору відвантаження товару за цим договором здійснюється залізничним транспортом, автомобільним транспортом покупця або автомобільним транспортом постачальника за домовленістю.

Відповідно п. 3.2 Договору поставки товару здійснюється окремими партіями. Постачальник і покупець погоджують можливість постачання кожної партії товару. При цьому узгоджується найменування та кількість товару, що поставляється поставка товару залізницею здійснюється протягом 3-х робочих днів з моменту надходження оплати на розрахунковий рахунок постачальника. Поставка товару автомобільним транспортом покупця здійснюється протягом 2-х робочих днів з моменту надходження оплати на розрахунковий рахунок постачальника.

Використання придбаного у ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» бітуму (кількість 50,88 т) у травні 2018 року підтверджено довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за 2018 рік, та актами приймання виконаних будівельних робіт за 2018 рік.

З наведеного вбачається, що ланцюг від постачання товару зі сторони ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» до його реалізації зі сторони ПП «Агропромбуд» за окремими договорами виконання робіт/послуг, цілком простежується, що належним чином підтверджується відповідними документами.

В свою чергу, листом ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області від 06.08.2018 року №32896/10/05-99-14-14 у ПП «Агропромбуд» було запитано копії документів, що безпосередньо стосуються господарських відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків із ТОВ «Сінтез-Ойл Трейд», а також щодо використання у власній господарській діяльності продукції, придбання якої документально оформлено у відносинах із зазначеним платником податків. Проте конкретного переліку документів відповідачем у зазначеному листі не вказано.

На підставі зазначеного запиту позивачем було надано перелік документів, що є вичерпним, адже, зі змісту запиту від 06.08.2018 року не вбачається чіткого опису документів, які потрібні саме органам ДФС для проведення перевірки належним чином.

Разом з цим, суд зазначає, що значна частина первинної документації, що підтверджує реальність господарської операції, створюється і зберігається саме у постачальника.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт наявності у позивача податкових накладних, що підтверджують його право на формування податкового кредиту, а також всіх необхідні первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання та подальшого використання у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, поставлених за договором постачання від 15.05.2018 року 6/05-2018. Відтак, позивач наданими доказами підтвердив реальність господарських операцій згідно вищевикладеного договору та первинних документів.

При цьому слід врахувати, що поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обовязку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи. Відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Щодо твердження податкового орану про відсутність в Договорі та товарно-транспортних накладних адреси постачання товару, суд зазначає наступне.

Товарно-транспортні накладні за №21/05-1 від 21.05.2018 року, №27/05-1 від 27.05.2018 року підписані уповноваженими сторонами Договору №6/05-2018 від 15.05.2018 року та скріплені печатками підприємства, зазначено «Пункт розвантаження» - м. Покровськ, Донецька область.

Відповідно пункту 3.1. договору постачання від 15.05.2018 року №6/05-2018 поставка продукції здійснюється залізничним транспортом, автомобільним транспортом покупця або автомобільним транспортом постачальника за домовленістю. Водночас, умовами договору передбачено, що відвантаження товару автомобільним транспортом покупця проводиться після надання покупцем довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, технічного паспорта на автомобіль і калібрувального паспорта на автоцистерну, а в разі відвантаження автомобільним транспортом постачальника заявки із зазначенням точної адреси поставки (усно, в письмовій формі, факсимільним зв`язком, електронною поштою).

При цьому відповідач наголошує на оформленні товарно-транспортних накладних з порушенням встановленого порядку та наявності недостовірних даних.

В матеріалах справи містяться товарно-транспортні накладні № 21/05-1 від 21.05.2018 року, № 27/05-1 від 27.05.2018 року.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту № 363 від 14.10.1997 року основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись субєктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, імя, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Дійсно, надані позивачем товарно-транспортні накладні мають деякі дефекти заповнення.

Разом з цим для позивача товарно-транспортна накладна взагалі не є первинним бухгалтерським документом. Суд погоджується з доводами позивача, оскільки вищенаведеними Правилами перевезення вантажів встановлено, що товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Тобто товарно-транспортні накладні є обовязковим первинним документом у випадку надання послуг перевезення, вона є обовязковим документом для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах.

Відсутність товарно-транспортних накладних на транспортування продукції в інших господарських операціях не може автоматично свідчити про безтоварність продажу такої продукції за наявності інших належних доказів. Тому певні недоліки складання цих ТТН або їх відсутність не тягне для позивача негативних наслідків.

Щодо оформлення документів по придбанню товару без довіреностей, суд зазначає.

Наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2014 року №987 «Про внесення змін до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та визнання такими, що втратили чинність, наказів Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року №99 та від 24 березня 2000 року №61» скасовано Наказ Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99 «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318 (із змінами) та від 24 березня 2000 року № 61 «Про затвердження Порядку ведення консолідованого бухгалтерського обліку промислово-фінансовими групами», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11 квітня 2000 року за № 222/4443 (із змінами).

Посилання відповідача на нікчемність правочину вчиненого позивачем із посиланням на статті 203, 207, 215 Цивільного кодексу України також не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочин, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином, для визнання правочину нікчемним з підстав порушення публічного порядку, суду слід встановити обставини, які б свідчили про наявність умислу у сторін при укладанні такої угоди на досягнення мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та водночас суперечить моральним засадам суспільства.

Дійсно факт ухилення субєктом господарювання від сплати власних податкових зобовязань може бути підставою для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок, однак, суд звертає увагу, що для встановлення даного факту він має бути підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, податковими вимогами, надісланими сторонам угоди, у звязку з несплатою ними сум податкових зобовязань, а також вирок суду з кримінальної справи про засудження осіб за ухилення від сплати податків.

Несплата податків є порушенням чинного податкового законодавства, однак, несплата податків однією із сторін за договором, чи сплата не в повному обсязі не є беззаперечним підтвердженням наявності у позивача при укладанні та виконанні спірної угоди мети на ухилення від сплати податків.

Натомість відповідачем не надано суду жодних доказів, що б підтверджували факт ухилення позивачем від сплати податкових зобовязань.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок (стаття 228 Цивільного кодексу України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочин, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем будь-яких доказів на предмет того, що позивач чи його контрагент - ТОВ «Синтез-Ойл Трейд» був залучений до протиправної діяльності, повязаної з незаконним формуванням податкового кредиту та валових витрат, чи доказів того, що йому було відомо або ж повинно було бути відомо про протиправну діяльність його постачальника не надано, а судом таких доказів не встановлено.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що законодавцем визначено єдину підставу виникнення права у платника податку на отримання податкового кредиту, пов'язану з отриманням таким платником податкової накладної, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, визначених Податковим кодексом України, та видану суб'єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Враховуючи положення Закону України Про бухгалтерський обліку та фінансову звітність в Україні, а також приведені норми податкового законодавства, суд зазначає, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Нормативними актами України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, у тому числі і по зобов'язанням контрагента, чи по зобов'язанням контрагента постачальника позивача.

Відповідно, платник податку (покупець) не несе відповідальність за наслідки невиконання контрагентом обов'язків з декларування своїх податкових зобов'язань та несплати податку до бюджету. Відповідальність за допущені податкові правопорушення, в такому випадку, несе безпосередньо правопорушник.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у відзиву на адміністративний позов, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються обставинами, встановленими судом під час розгляду справи, та не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Згідно з вищенаведеними положеннями законодавства підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення господарських операцій з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, за умови їх підтвердження належним чином складеними первинними документами.

Отже, суд зазначає, що в матеріалах перевірки не вбачається порушення вимог Податкового кодексу України позивачем, а отже відповідальність за можливе не перерахування податку, сплаченого позивачем своєму контрагенту, до бюджету, є відповідальністю виключно такого контрагента.

Суд зазначає, що обставини справи свідчать про те, що спірні господарські операції позивача з його контрагентом є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети їх вчинення підтверджується належними доказами, що наявні в матеріалах справи.

Отже, в даному випадку, обставини справи та зібрані у ній докази у їх сукупності свідчать про те, що господарські операції позивача з його контрагентом мали товарний (реальний) характер, вчинений в межах та з метою господарської діяльності суб'єктів господарювання.

Крім того, судом було встановлено, що податковим органом не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов'язань третіх осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що порушення податкового законодавства контрагентом платника податків не може бути підставою для обмеження права покупця на податковий кредит за умови реальності господарської операції.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Судом було встановлено, що позивач наданими доказами підтвердив реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинам із своїм контрагентам.

Крім іншого, суд звертає увагу відповідача, що невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов'язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для них і не може вважатися підставою для відповідальності позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправних та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 25.10.2018 року №, №.

За приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від субєкта владних повноважень враховувати як обставини, на обовязковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, в даному випадку, зокрема заперечення субєкта господарювання щодо висновків перевірки, яка проведена без його участі. Субєкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Як зазначено позивачем, та не спростовано відповідачем, висновок стосовно порушень податкового законодавства фактично ґрунтується на підставі аналізу податкової інформації по постачальниках контрагентів. На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У звязку з цим, суд зауважує, що факти на яких позивач ґрунтував свої судження є незаперечними.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, та такими, що мають достатні підстави для задоволення.

Згідно платіжного доручення № 22 від 11.01.2019 позивачем сплачено 2 433,33 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225, 227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства Агропромбуд (, Донецька область, м. Покровськ, вул. Шосейна, 167) до ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області (, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, б. 114), третя особа на стороні позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 Ойл Трейд (, Кіровоградська область м. Олександрія, смт. Олександрійське, вул. Ціолковського, б. 11) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області № та № від 25.10.2018 року задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Красноармійської обєднаної державної податкової інспекції ОСОБА_3 управління Міндоходів у Донецькій області від 25.10.2018 року № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ОСОБА_3 управління ДФС у Донецькій області (, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, б. 114) на користь Приватного підприємства Агропромбуд (, Донецька область, м. Покровськ, вул. Шосейна, 167) судовий збір у розмірі 2 433,33 грн.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 20 березня 2019 року.

Повний текст рішення складено 22 березня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаш Г.П.