Справа № 820/4759/18
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 р.Справа № 820/4759/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.11.18 року по справі № 820/4759/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкових повідомлень - рішень та податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2018 року, позивач, ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд: скасувати податкову вимогу ГУ ДФС у Харківській області від 02.05.2018 №62148-17; скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.01.2018 №274-13; скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.01.2018 №275-13; судові витрати покласти на Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення відповідача є протиправними та такими, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС у Харківській області від 02.05.2018 №62148-17 в частині суми 3956,67 грн.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 25.01.2018 №274-13 в частині суми 3956,67 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 160 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області ().

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) сплачену суму витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 660 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області ().

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем, ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 в частині відмови у скасуванні податкової вимоги у сумі 29943,42 грн., відмови у скасуванні податкового повідомлення - рішення від 25.01.18 № 274-13 в частині суми 29815,35 грн. та відмови у визнанні протиправним та скасуванні податкового повідомлення рішення від 25.01.2018 № 275-13 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 02.05.2018 № 62148-17; визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.01.2018 № 274-13 та від 25.01.2018 № 275-13. Скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 в частині відмови у стягненні суми судового збору у розмірі 1249,60 грн. та витрат на професійну правничу правову допомогу адвоката у розмірі 5340,00 грн. та ухвалити нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору у розмірі 1409,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн. у суді першої інстанції та 2500,00 грн. в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ГУ ДФС у Харківській області розраховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та сформовано податкові повідомлення - рішення № 274-13 від 25.01.2018 та № 275-13 від 25.01.2018, а саме: за 2015 рік - 3956,67 грн., за 2016 рік - 29943,42 грн.

У звязку з несплатою податкового боргу у термін, визначений п.п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України, ГУ ДФС у Харківській області винесено податкову вимогу від 02.05.2018 № 62148-17.

Об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об'єкти нерухомості, що належать на праві власності позивачу, а саме: житловий будинок зі спорудами загальною площею 0,1008 га, а саме: літ "А" житловий будинок загальною площею 809,7 кв.м, підвальний і цокольний поверхи літ "п/А" - 156,9 кв.м, літ "н/А" - мансарда,, літ "А1", який знаходиться за адресою: ОСОБА_2 Республіка Крим, місто Алушта, вулиця Партизанська, будинок 12; житловий будинок загальною площею 53,80 кв.м., який знаходиться за адресою: Харківська область, Чугуївський район, смт. Есхар, вул. Перемоги, буд. 28.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення рішення №274-13 від 25.01.2018 та податкова вимога №62148-17 від 02.05.2018 є протиправними та підлягають скасуванню в частині суми 3956,67 грн. Податкові повідомлення-рішення №274-13 від 25.01.2018, №275-13 від 25.01.2018, та податкова вимога №62148-17 від 02.05.2018 в частині визначення податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік винесені обґрунтовано та на підставі норм діючого законодавства.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно з п.п. 266.1.1 та 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Положеннями п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України визначено, що оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п.266.3.1 та 266.3.2 базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно із п.п.266.5.1. п.266.5. ст.266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Положеннями п.п. 266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В той же час, приписами п.266.4 ст.266 ПК України встановлено пільги із сплати податку.

Зокрема, база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об'єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до: об'єкта/об'єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об'єкта/об'єктів перевищує п'ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту; об'єкта/об'єктів оподаткування, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів (здаються в оренду, лізинг, позичку, використовуються у підприємницькій діяльності).

В свою чергу, відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях.

Орган місцевого самоврядування у десятиденний строк з дня затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель направляє в електронній формі до контролюючого органу інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про проведену нормативну грошову оцінку земель.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, наведеними нормами передбачено обовязок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначені норми розрізняють період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Згідно з п.2.1 ст.2 ПК України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Жодних змін до вищезазначених положень ПК України внесено не було, дія зазначених положень законодавцем не зупинялась, місцеві ради не звільнялись від обовязку при встановленні нового виду місцевого податку дотримуватись вимог п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Отже, зміст наведених положень дає підстави для висновку, що місцеві ради мають обовязково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для обєктів нежитлової нерухомості. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Відповідно до п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Колегія суддів звертає увагу, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для обєктів нежитлової нерухомості був встановлений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, отже, у 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обовязку встановлення цього податку.

Таким чином, наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до п.п.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Наведені положення кодексу необхідно застосовувати з урахуванням норм Конституції України, які є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Так, за змістом ст.57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обовязки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

При цьому положеннями ст.64 Конституції України передбачено, що зазначене конституційне право громадянина не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом" та держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію "законів". При цьому, така концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи втручання мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення "Щокін проти України" пункти 50, 51; "Сєрков проти України" пункти 33, 34).

Тобто, Європейським судом з прав людини неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що введене державою законодавство, на підставі якого відбувається втручання у мирне володіння майном, має бути чітким, зрозумілим та передбачуваним для громадян, що також підтверджує обґрунтованість висновку щодо неможливості збігу у часі періоду опублікування рішення про встановлення податку та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок).

Враховуючи відсутність доказів прийняття з 1 січня 2015 року відповідною місцевою радою, яка знаходиться у місті Алушта Автономної Республіки Крим, рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є неможливим застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що рішення XVIII сесії Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області VII скликання від 22.01.2015 "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки" не може поширювати дію на правовідносини з приводу справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, оскільки його прийняття та оприлюднення здійснено після 15 липня, що передує (2014) бюджетному періоду, в якому планується застосування такого податку за 2015 рік.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що положеннями п.266.7 ст.266 ПК України визначено порядок обчислення суми податку, в тому числі передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно із п.п.266.9.1 п.266.9 ст.266 ПК України податок сплачується за місцем розташування об'єкта/об'єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Фізичні особи можуть сплачувати податок у сільській та селищній місцевості через каси сільських (селищних) рад або рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про прийняття податків.

Однак, у податковому повідомленні рішенні № 274-13 від 25.01.2018, яким визначено грошове зобовязання по обєкту житлової нерухомості, який знаходиться м. Алушта Автономної Республіки Крим, зазначені платіжні реквізити Чугуївського Управління державної казначейської служби України Харківської області.

Крім того, відповідно до п.п. 266.10.2 п. 266.10 ст. 266 ПК України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення - рішення у строки, встановлені п.п. 266.7.2. п. 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобовязання.

Податкові повідомлення - рішення від 25.01.2018 № 274-13 та від 25.01.2018 № 275-13 стосуються податкових періодів 2015 та 2016 роки, а тому повинні були бути надіслані до 1 липня 2016 та до 1 липня 2017 року відповідно.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення від 25.01.2018 № 274-13 та від 25.01.2018 № 275-13 є такими, що прийняті всупереч діючому законодавству, а відтак податкова вимога від 02.05.2018 № 62148-17, надіслана ГУ ДФС у Харківській області є протиправною, оскільки надіслана за наслідком виникнення незаконного податкового боргу.

Також колегія суддів відмічає, що посилання апелянта на положення п.5.10 ст.5 Закону України від 12.08.2014 №1636-VII "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" не спростовують наведених висновків та не є прийнятними, адже предметом розгляду даного спору не є дотримання позивачем порядку декларування об'єктів нерухомості, який наведений у згаданій нормі.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про їх скасування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення витрат на оплату судового збору та на професійну правничу правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першоїстатті 139 КАСУкраїнипри задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, судові витрати, понесені позивачем на оплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1409,60 грн та апеляційної скарги в сумі 2114,41 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченомустаттею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зістаттею 134 Кодексу адміністративного судочинства Українивитрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов'язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

З метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, до матеріалів справи долучено копію договору про надання правової допомоги від 08.06.2018, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_3 Відповідно до актів приймання-передачі від 13.08.2018, 16.10.2018 та 13.12.2018, позивачем сплачено за надані їй юридичні послуги у розмірі 7500,00 грн, а саме: складання позовної заяви - 1500,00 грн., відповіді на відзив - 800,00 грн., заяви про збільшення позовних вимог 700,00 грн., представництво інтересів в Харківському окружному адміністративному суді 3000,00 грн., складання апеляційної скарги 1500,00 грн., представництво інтересів в Харківському апеляційному адміністративному суді - 1000,00 грн.

Отже, при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу та з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, підтверджуючих документів, колегія суддів приходить до висновку про стягнення таких витрат, відповідно до ч.1ст.139 КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню та прийняттям в нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року по справі № 820/4759/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 25.01.2018 № 274-13.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 25.01.2018 № 275-13.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Харківській області від 02.05.2018 № 62148/17.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області () сплачену суму судового збору у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) гривень 60 коп. за подачу позовної заяви.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області () сплачену суму судового збору у розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 41 коп. за подачу апеляційної скарги.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області () сплачену суму витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 7500 (сім тисяч п'ятсот) гривень .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року