Справа № 0740/749/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1763/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участі секретаря судових засідань Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Ужгородського окружного адміністративного суду 21 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Микуляка П.П. в м. Ужгороді о 09:46год, повне судове рішення складено 02.01.2019, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати повторно розглянути подану заяву.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду 21.12.2018 позов задоволено, зокрема, з тих підстав, що згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області від 18.05.2018 року № 2018VN0007 про наявність фактичних даних та об'єктивних доказів загальнопоширеного насильства та катастрофічної гуманітарної ситуації у Ємені відповідачеві було відомо на час прийняття оскаржуваного рішення, а також відповідачем не заперечувався факт, що у випадку повернення до Ємену, позивачу буде загрожувати ризик опинитися в місцевості, де зберігається високий рівень терористичної загрози.

Не погоджуючись з таким рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не навів будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача, лише про бажання позивача залишитись в Україні. Позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому відповідач підставно прийшов до висновку про необхідність відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено та це стверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 громадянин Республіки Ємену, араб, мусульманин суніт за релігійними переконаннями.

31.01.2018 року позивач звернувся до органу міграційної служби у Вінницькій області із заявою № 7 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаної заяви-анкети від 31.01.2018 року ОСОБА_2 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку терористичних угрупувань, зокрема вказав, що виїхав з країни останнього місця проживання через війну та організації озброєних екстремістів хуситів, які погрожували його здоров'ю та життю, його країна потерпає від ополченців, озброєних угрупувань, а також епідемії холери, голоду, які вбивають людей.

Крім того, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, зокрема що причиною виїзду з країни постійного проживання є державний переворот та бойові дії. Вказав, що 2016 року йому погрожували, а тому він був змушений виїхати із Ємену на початку 2017 року. Позивач виїхав до Росії, звідки на початку жовтня приїхав до України.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 15.02.2018 року № 2018VN0007, позивач вказав, що причиною приїзду в Україну стала війна, до влади в країні прийшли хусити і змінили шкільну програму. На даний час в Ємені поблизу його місця проживання постійні обстріли. Кім того вказав, що шукає можливості покращення життя. Від хуситів отримав погрози. Хусити хотіли його взяти як найманця для того, щоб воювати, а коли людина не погоджується, то його забирають примусово, а якщо людина ховається і тікає, то якщо знайдуть - у цьому випадку загрожує смерть. На запитання чи до нього було вжито насильство фізичне чи психологічне, з боку держави зазначив, що нього був страх погрози хуситів. А його друзів примусово забирали і вони помирали.

Наказом Головного управління ДМС України у Вінницькій області № 21 від 20.02.2018 року було прийнято вказану заяву позивача до попереднього розгляду.

Наказом Головного управління ДМС України у Вінницькій області № 27 від 19.03.2018 року позивача було знято з обліку ГУ ДМС України у Вінницькій області у зв'язку зі зміною місця проживання та наказом Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 26.03.2018 року № 16 взято на облік особову справу № 2018VN0007 громадянина ОСОБА_2.

Під час співбесіди, згідно протоколу від 16.04.2018 року, позивач вказав, що до Росії потратив по студентській візі, однак коли він звернувся за статусом біженця його паспорт забрали та не повернули. До України в м. Вінницю він приїхав по ІD - карточці, яку організатор подорожі забрав. Крім того вказав, що у 2016 році хусити приходили до нього додому сказати батькові, щоб він йшов воювати.

На запит ГУ ДМС України у Вінницькій області щодо перевірки ОСОБА_2, листом управління Служби безпеки України у Вінницькій області № 53/2/52-1114 від 19.04.2018 року повідомило, що в управлінні відсутня інформація про легальне прибуття позивача на територію України з 2012 року по теперішній час.

Під час співбесіди, згідно протоколу від 15.05.2018 року, позивач вказав, що причиною виїзду з Ємену є відсутність миру в Ємені та наявне бажання навчатись, оскільки хусити захопили навчальні заклади та насильно почали забирати людей до своїх лав. Це і була основна загроза. На даний час Саудівська Аравія б'є по Ємену, навчання немає, газу немає, електрики. Чотири роки держава без світла. Ємен пропав у темряві.

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов'язує стати жертвою переслідувань з боку повстанців - хуситів з шиїтського руху "Ансар Аллах" у зв'язку з загостренням збройного конфлікту в країні походження.

Відповідно до Висновку від 18.05.2018 року № 2018VN0007 Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_2 не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених ч. 1 п. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім цього, даним висновком було встановлено, що на підставі інформації по країні походження Ємен, заявнику у випадку повернення, можливо, буде загрожувати ризик опинитися в місцевості, де зберігається високий рівень терористичної загрози.

Рішенням ДМС України від 15.06.2018 року за № 206-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст. 6 ч. 1 абз. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені ст. 1 ч. 1 п. 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд першої інстанції правомірно застосував наступні норми права.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України №3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 15.06.2018 року №206-18 про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд підставно врахував те, що основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою діяльності терорестичних угрупувань внаслідок громадянської війни в країні, не може повернутися до країни походження - Ємену. Таким чином, вважає, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що підлягає до скасування.

При цьому, обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, містяться у висновках від 18.05.2018 року.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Відповідач вважає, що позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, вважають, що позивач у випадку повернення до Ємену не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем не заперечується існування загострення безпекової ситуації в Єменській Республіці, активізацію терористичної діяльності, спалаху епідемії захворювання на холеру, проте не надано цьому відповідної оцінки в контексті спірних правовідносин.

За інформацією Міністерства закордонних справ України (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/mfa-advice-to-travellers) встановлено, що останнім часом спостерігається подальше загострення безпекової ситуації в Ємені, що спричинене триваючим протистоянням між урядовими військами та збройними опозиційними угрупуваннями. Зокрема, наприкінці жовтня цього року в результаті збройного протистояння загинуло близько 250 осіб, у листопаді в районі м. Рада сторони використовували важку артилерію у ході боїв, що призвело до руйнування міських кварталів та загибелі близько 30 мирних жителів. Крім того, продовжують мати місце випадки викрадення іноземних громадян з метою отримання викупу.

Військовий конфлікт між повстанцями руху "Ансар Аллах" (шиїтське угрупування Аль-Хусі) разом з колишнім президентом контролюють столицю м. Сана. У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення територій Ємену, підконтрольних хуситам. Найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею Ємен та території північно-західного кордону з Саудівською Аравією. За даними ООН, ескалація конфлікту продовжує збільшувати жертв серед цивільних осіб та завдавати величезних збитків державній та приватній власності. Згідно з даними ООН, станом на вересень 2017 року понад 2 млн. громадян Ємену залишаються в статусі внутрішньо переміщених осіб, 15 2 млн. громадян Ємену не мають належного доступу до чистої води, медичних послуг тощо, 7 млн. осіб перебувають під загрозою голоду. З часу військового конфлікту загинуло понад 5,5 тисяч осіб та близько 9 тисяч отримали поранення. За даними Всесвітньої Організації Здоров'я, станом на початок 2018 року зареєстровано понад 1 млн. випадків захворювання на холеру, в результаті чого померло понадь 3 тисячі осіб.

Також за інформацією Міністерства закордонних справ України встановлено (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/45-ye) встановлено, що безпекова ситуація в Єменській Республіці є надзвичайно нестабільною та непередбачуваною. Не дивлячись на те, що порівняно з 2011 роком ситуація в країні дещо покращилася, Посольство України в КСА наполегливо рекомендує громадянам України утримуватися від поїздок до Ємену без надзвичайної необхідності.

Згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, "близько 14 мільйонів людей в Ємені знаходяться в умовах, близьких до голоду, через тяжку гуманітарну кризу внаслідок громадянської війни в країні. Про це 23 жовтня заявив заступник генерального секретаря ООН з гуманітарних питань ОСОБА_5. За даними ООН, ситуація в Ємені набагато гірша, ніж у 2017 році, коли організація уже попереджала про ризик масштабного голоду і розпочала гуманітарну підтримку населенню країни. Станом на кінець 2017 року, за даними гуманітарних установ, в Ємені від голоду і хвороб помирали щодня 130 дітей, близько 50 тисяч протягом року. Наголосив, що точно підрахувати кількість людей, що померли через проблеми з харчуванням, майже не можливо. Лише половина закладів охорони здоров'я працюють і велика кількість єменців надто бідні, щоб потрапити до них. Через відсутність медичної допомоги, люди часто помирають вдома. Мало які родини повідомляють про ці смерті, сказав він. Наразі складна ситуація навколо міста Ходейда призвела до економічної кризи в Ємені та блокує гуманітарну допомогу ООН. Внаслідок громадянської війни між повстанцями-хуситами та владою, яку підтримує Саудівська Аравія, 80% населення опинились за межею бідності. Крім того, спостерігачі ООН зафіксували понад 5 тисяч окремих випадків порушення міжнародного гуманітарного законодавства, в тому числі численні жертви серед цивільного населення. ОСОБА_5 закликав негайно припинити бойові дії в зонах діяльності гуманітарних організацій та імпортерів і захищати шляхи транспортування продуктів харчування і речей першої необхідності. За його словами, в економіку країни необхідно якнайшвидше вливати іноземну валюту, гуманітарним організаціям потрібна підтримка і фінансування, а всі сторони конфлікту мають співпрацювати з ООН щоб припинити конфлікт. Так у серпні 2018 року внаслідок двох масштабних авіаударів з боку коаліції, очолюваної Саудівською Аравією, у Ємені загинули щонайменше 26 дітей та четверо жінок, а 9 серпня був здійснений авіаудар по автобусу, в якому перебували цивільні, зокрема діти. Міністерство охорони здоров'я країни заявляє, що загинули щонайменше 43 людини і 61 дістала поранення" (https://hromadske.ua/posts/polovini-naselennya-yemenu-znahoditsya-na-mezhi-golodu-oon).

Окрім того за інформацією з відкритих джерел Управління Верховного Комісара ООН станом на 24 квітня 2017 року встановлено, що за два роки більше 13000 жертв серед мирного населення, ситуація загострюється, повсюди голод та смерть, 80% населення Ємена (21 млн. людей) потребують гуманітарної допомоги. Насильницька смерть переслідує біженців та рибаків, а сам конфлікт жахливий за сутністю та масштабами, без видимого бажання зберегти життя людей та інфраструктуру. Верховного Комісара ООН просить всі сторони конфлікту та тих, хто може повпливати на ситуацію прийняти міри по припиненню вогню, завершити цей масштабний конфлікт та допомагати і не перешкоджати в доставці гуманітарної допомоги…http://www.refworld.org.ru/docid/58fdeeab4.html

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальної загрози, з якою може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Ємен.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Одночасно суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на те, що згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області від 18.05.2018 року № 2018VN0007 про наявність фактичних даних та об'єктивних доказів загальнопоширеного насильства та катастрофічної гуманітарної ситуації у Ємені відповідачеві було відомо на час прийняття оскаржуваного рішення, а також відповідачем не заперечувався факт, що у випадку повернення до Ємену, позивачу буде загрожувати ризик опинитися в місцевості, де зберігається високий рівень терористичної загрози.

Колегія суддів наголошує, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

З огляду на вищезазначене, рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018 року №206-18 прийнято без врахуванням всіх обставин, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Тому вказане рішення слід визнати протиправним та скасувати.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що останній підлягає до задоволення.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду 21 грудня 2018 року у справі №0740/749/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин - з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 25.03.2019.