Справа № 140/134/19
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року ЛуцькСправа № 140/134/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДФС у Волинській області винесено вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн. Позивач вказує на те, що відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 20.11.2007 року №350, виданого на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.10.2007 року №5/38, має право на заняття адвокатською діяльністю. З 14.07.1997 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в органах фіскальної служби, як платник єдиного податку з 01.04.2012 року за видом економічної діяльності: 69.10 Діяльність в сфері права, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, а з 05.07.2000 року позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску.

Позивач зазначає, що ним, як фізичною особою-підприємцем, сплачувався єдиний податок з доходів, одержаних від підприємницької діяльності та сплачувався єдиний соціальний внесок. Разом з тим, контролюючим органом безпідставно, всупереч вимогам законодавства винесено вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн., якими зобовязано сплатити заборгованість по сплаті єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування як для платника, який провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську.

На підставі вищенаведеного позивач просить оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) визнати протиправними та скасувати.

Ухвалою суду від 25.01.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

У відзиві на позовну заяву від 12.02.2019 року представник відповідача позовні вимоги не визнав, з наступних підстав.

06.02.2018 року ОСОБА_1 взятий на облік в контролюючого органу як особа, що проводить незалежну професійну діяльність (адвокат) та з 05.07.2000 року перебуває на обліку як платник єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування. У звязку із здійсненням незалежної професійної діяльності, в позивача виникла заборгованість по сплаті єдиного внеску, про що ГУ ДФС у Волинській області винесено вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн.

Звертає увагу на те, що позивач не знятий з обліку як платник єдиного внеску, що проводить незалежну професійну діяльність, а тому зобовязаний сплачувати єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування. При цьому, фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат), може бути знята з обліку на підставі поданої до контролюючого органу за основним місцем обліку заяви про ліквідацію платника податків за формою №8-ОПП та заяви про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ за умови внесення до Єдиного реєстру адвокатів України записів про: зміну організаційної форми адвокатської діяльності; зупинення або припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

На підставі вищенаведеного вважає, що оскаржувані вимоги про сплату боргу винесені ГУ ДФС у Волинській області у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 14.07.1997 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 В03 №168393 від 06.12.2007. (а.с.8)

На підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 30.10.2007 року №5/38 ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №350 від 20.11.2007. (а.с.12)

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.12.2018 року, з 06.11.1998 року позивача взято на облік як платника податків, а з 01.04.2012 року як платник єдиного податку за видом економічної діяльності: 69.10 Діяльність в сфері права, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. (а.с.9-10)

З наявного в матеріалах справи повідомлення про взяття на облік фізичної особи-підприємця від 31.01.2008 року вбачається, що з 05.07.2000 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в місті Нововолинську Волинської області як платник єдиного внеску. (а.с.11)

Головним управлінням ДФС у Волинській області сформовано та надіслано позивачу вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн. (а.с.6-7).

Не погоджуючись з вищевказаними вимогами про сплату боргу, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених Законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 65.1 статті 65 ПК України, взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, відповідно до пункту 65.2 статті 65 ПК України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

При цьому відповідно до підпункту 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 ПК України, контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Таким чином, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Відповідно до положень пунктів 178.1, 178.2 статті 178 ПК України, особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов'язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

З аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється статтею 178 ПК України, лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Разом з тим, відповідно до положень частини 4 пункту 6.7 Розділу VI Порядку обліків платників податків та зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 09.12.2011, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. У такому разі фізична особа зобовязана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання заяву за формою №5-ОПП з позначкою Зміни та копію документа, що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності.

Щодо питання обліку та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України № 464-VI від 08.07.2010 року Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування;

Відповідно до п.4, п.5 ч.1 ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності

Суд зазначає, що законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом України № 2464 не передбачений.

Облік платників єдиного внеску здійснюється відповідно до ст.5 Закону №2464, зокрема відповідно до частини 3 статті 5 Закону №2464 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників затвердженого наказом Міністерства фінансів України №116 від 24.11.2014 року.

Суд зауважує, що оскільки позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тому до нього не можуть застосовуватись положення ч.3 ст.5 Закону №2464. Зазначені висновки суду підтверджуються також положеннями п.2 ч.1 ст.7 Закону України № 2464, відповідно до яких єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Разом з тим, п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок нараховується для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, базою нарахування є сума, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Суд вважає, що з системного аналізу положень Податкового кодексу України та Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність вбачається, що діяльність адвоката підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, а доходи, отримані від здійснення такої діяльності підлягають оподаткування згідно ст.178 Податкового кодексу України лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Суд звертає увагу на те, що позивач, здійснюючи підприємницьку діяльність за кодом КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права, та адвокатську діяльність займається одним і тим же видом підприємницької діяльності і у нього не виникає обовязку подання звітності як особи, що провадить незалежну професійну діяльність, адже у такому випадку буде мати місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, а відповідно і подвійне оподаткування, в тому числі і сплати єдиного внеску, що суперечить принципам податкового законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_1, перебуваючи на податковому обліку як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинен перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, та вести єдиний податковий облік та сплату податків, в тому числі і сплату єдиного внеску, саме як фізична особа-підприємець за видом діяльності у сфері права (КВЕД 69.10).

Отже, твердження контролюючого органу про наявність у позивача обовязку окремо сплачувати єдиний соціальний внесок, як самозайнята особа та як фізична особа-підприємець, не ґрунтується на приписах чинного законодавства України, оскільки призводить до повторної сплати єдиного внеску за одну і ту ж господарську діяльність.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 7 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, БулвесАД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі Трегубенко проти України).

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Отже, з огляду на практику ЄСПЛ оскаржувані вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн. не відповідають критерію пропорційності, адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, яка в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що оскаржувані вимоги про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн. винесені контролюючим органом протиправно, а тому підлягають скасуванню.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Волинській області на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 921 грн., сплачений позивачем відповідно до квитанції від 17.01.2019 року №91.(а.с.2)

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

Аналогічна позиція висловлена в додатковій постанові Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі №810/4749/15.

На підтвердження витрат на послуги адвоката позивачем подано договір від 17.12.2018 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією до прибуткового касового ордера №8 від 17.12.2018 на суму 4 467, 60 грн., розрахунок витрат на правову допомогу та ордер.

З розрахунку витрат на правову допомогу вбачається, що на збір відомостей та підготовку позову адвокатом ОСОБА_2 було витрачено 3 години, при цьому розрахунок вартості 1 години, що становить 1 489, 20 грн., проведено виходячи з 40% розміру мінімальної зарплати 3 723 грн.

Проте, ст.1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 від 23.11.2018 №2629-VIII з 01.01.2019 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 921, 00 грн.

Таким чином, адвокатом ОСОБА_2 при складені розрахунку витрат на правову допомогу, розмір погодинної оплати обчислено з порушенням вимог Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана та подана до суду позивачем ОСОБА_1 та згідно ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року судовий розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Враховуючи те, що розрахунок погодинної оплати проведено виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а не з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, а також беручи до уваги те, що адвокат ОСОБА_2 участі в судових засіданнях не брав, окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, не здійснював, суд вважає розмір витрат на правову допомогу завищеним та таким, що складений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, у звязку із чим суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу від 08.11.2018 року №Ф-2461-56 на суму 4 552, 28 грн. та від 07.12.2018 року №Ф-2461-56 на суму 3 733, 22 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 921 грн. (одна тисяча девятсот двадцять одна гривня).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, адреса: 45405, Волинська область, м. Нововолинськ, а/с №7.

Відповідач: Головне управління ДФС у Волинській області, адреса: 43000, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код 39400859.

Суддя Ю.Ю. Сорока