Справа № 1640/2710/18
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р. Справа № 1640/2710/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бершова Г.Є.

суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 (суддя К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 06.11.18) по справі № 1640/2710/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу від 06.07.2018 №339 о/с; поновлення ОСОБА_1, державного службовця 4 рангу на посаді начальника управління зв'язку та телекомунікацій Головного управління Національної поліції в Полтавській області, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 53 862,61 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що заяву про звільнення за угодою сторін, на підставі якої його звільнили, він не подавав до Управління кадрового забезпечення, дату його звільнення він не узгоджував. Стосовно заяви про звільнення за власним бажанням, поданої ним 05.07.2018, він розраховував на те, що має 2 тижні для вирішення питання подальшого перебування на посаді.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року позовні вимоги було задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 06.07.2018 №339 о/с "По особовому складу".

Поновлено ОСОБА_1, державного службовця 4 рангу, на посаді начальника управління зв'язку та телекомунікацій Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 07.07.2018.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції України в Полтавській області (; вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 36000, рнокпп НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.07.2018 по 01.11.2018 у розмірі 73612,22 грн (сімдесят три тисячі шістсот дванадцять гривень двадцять дві копійки) з відрахуванням обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1, державного службовця 4 рангу, на посаді начальника управління зв'язку та телекомунікацій Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 07.07.2018 та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць з відрахуванням обов'язкових платежів допущено до негайного виконання.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що з 07.11.2015 ОСОБА_1 перебував на посадах державної служби в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області (далі - ГУНП в Полтавській області).

08.12.2016 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника управління зв'язку та телекомунікацій ГУНП в Полтавській області.

05.07.2018 ОСОБА_1 було подано заяву до управління кадрового забезпечення ГУНП в Полтавській області, в якій він просив звільнити його за власним бажанням. Зазначену заяву було залишено без реалізації у зв'язку із поданням ОСОБА_1 заяви про звільнення за згодою сторін.

06.07.2018 ГУНП в Полтавській області видано наказ № 339 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі частити 2 статті 86 Закону України "Про державну службу" (за угодою сторін).

Позивач не погодився із наказом про його звільнення та звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з їх обґрунтованості та правомірності.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та зазначає, що воно скасуванню не підлягає з огляду на таке.

Так, частиною 1 статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

За приписами статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України "Про державну службу" (далі - Закон).

Частиною 1 статті 1 Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з пунктом 10 статті 4 цього Закону державна служба здійснюється з дотриманням, зокрема, принципу стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

За приписами статті 5 Закону відносини, що виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 83 Закону визначено такі підстави припинення державної служби як, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Статтею 86 Закону "Про державну службу" врегульовано порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Так, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це субєкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Згідно з частиною 2 цієї статті державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.

Аналогічна підстава для припинення трудових відносин передбачена пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Надаючи роз'яснення щодо порядку звільнення працівника за згодою сторін Пленум Верховного Суду України у своїй постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 (у пункті 8) зазначив: "Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника".

Таким чином, колегія суддів зазначає, що для звільнення працівника за згодою сторін, сторони трудового договору повинні дійти згоди щодо підстави припинення угоди та строку, з якого він припиняється.

Аналогічну правову позицію Верховний суд неодноразово висловлював у своїх постановах, зокрема, від 03.07.2018 (справа № 822/6322/15), від 11.07.2018 (справа № 814/2853/16), від 06.06.2018 (справа № 813/5855/15).

Частина 2 статті 86 Закону України "Про державну службу" також містить таку обов'язкову умову для звільнення державного службовця за угодою сторін, як домовленість сторін про строк звільнення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про звільнення зі служби за угодою сторін, на підставі якої позивача було звільнено, вона не містить ні дати її підписання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, в якій він бажає звільнитися. Резолюція відповідача, що міститься на цій заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, в який має бути здійснено звільнення позивача.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність домовленості між ОСОБА_1 та ГУНП в Полтавській області щодо строку його звільнення за угодою сторін виключає можливість звільнення позивача на підставі частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Звільнення позивача у день реалізації його заяви, 06.07.2018, із залишенням без реалізації його заяви від 05.07.2018 про звільнення за власним бажанням позбавило його права змінити своє рішення протягом 14 календарних днів, гарантоване як Законом України "Про державну службу" так і КЗпП України.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 06.07.2018 № 339 о/с не відповідає вимогам частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу", а, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню.

За приписами статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Згідно з абзацом 5 пункту 10.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою ГУНП в Полтавській області від 27.08.2018 року № 1097/115/29/01/2018 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 897,71 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 07.07.2018 по 01.11.2018 складає 73 612, 22 грн (82 робочі дні х 897,71 грн).

Окрім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність вийти за межі позовних вимог та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з метою ефективного захисту прав позивача у розмірі 73 612,22 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та зазначає, що воно скасуванню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 по справі № 1640/2710/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Постанова складена в повному обсязі 25.03.19.