Справа № 606/2412/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2084/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Макарика В.Я.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області (головуючий суддя Ромазан Л.С.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Теребовля 27 грудня 2018 року у справі №606/2412/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області про визнання незаконною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

19.10.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, просив скасувати постанову серії ДП18 №089388 від 15 жовтня 2018 року.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що диспозиція статті 122 КУпАП не містить такого формулювання як «керування транспортним засобом поза населеним пунктом без увімкнення ходових фар денного світла». Суд першої інстанції зазначив, що стаття 122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, однак не передбачає відповідальності за користування транспортними засобами без користування денними ходовими вогнями або ближнім світлом фар. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2018 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ближнє світло фар є зовнішнім освітлювальним приладом та у разі його не увімкнення відповідно до вимог ПДР, передбачена відповідальність за частиною 2 статті 122 КУпАП. Скаржник вказує, що позивач порушив пункт 9.8 ПДР, а тому оскаржувана постанова винесена правомірно, в межах наданих повноважень.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилається скаржник, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає частково.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 15.10.2018 о 16 год 30 хв. на автодорозі між населеними пунктами Сухостав Хоростків ОСОБА_3 керував транспортним засобом LDV 400 CONVOY D LWB державний номерний знак НОМЕР_1 без увімкненого ближнього світла фар поза межами населеного пункту, що стало підставою для винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №089388 від 15 жовтня 2018 року та згідно з якою ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII зобов'язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 9.1 (г) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, попереджувальними сигналами є увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби.

Пунктом 9.8 Правил дорожнього руху встановлено, що з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Закріплення відповідної норми в українському законодавстві пов'язане передусім з необхідністю додатково позначення транспортний засіб в умовах недостатньої видимості, зокрема у осінньо-зимовий період.

Згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху денні ходові вогні - зовнішні світлові прилади білого кольору, передбачені конструкцією транспортного засобу, установлені спереду транспортного засобу і призначені для покращення видимості транспортного засобу під час його руху у світлий час доби.

Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Тобто вказана норма передбачає у тому числі відповідальність за такі склади правопорушень як: - порушення користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку; - використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів.

В свою чергу, правила користування зовнішніми світловими приладами встановлено розділом 19 Правил дорожнього руху, вимоги до технічного стану, кількості, типу, кольору, розміщення і режиму роботи зовнішніх світлових приладів, попереджувальних сигналів встановлено підпунктом 31.4.3 пункту 31.4 розділу 31 «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання» Правил дорожнього руху, тоді як вимоги до ввімкнення на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами у період з 1 жовтня по 1 травня денних ходових вогнів, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнього світла фар передбачені в розділі 9 Правил дорожнього руху «Попереджувальні сигнали».

З матеріалів справи встановлено, що підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало не ввімкнення ближнього світла фар поза межами населеного пункту, що, на переконання суду першої інстанції, не є порушенням правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, як це передбачено частиною 2 статті 122 КУпАП, оскільки диспозиція вказаної норми передбачає порушення користування попереджувальними сигналами, які використовуються при початку руху чи його зміні, тобто стосується використання попереджувальних сигналів, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою.

З аналізу пункту 9.8 Правил дорожнього руху та фактичних обставин справи встановлено, що фактично позивачу ставиться в вину порушення правил безпосередньо допущене безпосередньо під час руху.

До того ж не є допущене позивачем правопорушення і використанням вказаних приладів та їх переобладнанням з порушенням вимог відповідних стандартів, оскільки в оскаржуваній постанові відсутні зауваження щодо технічного стану, кількості, типу, кольору, розміщення і режиму роботи таких приладів.

Стаття 122 КУпАП не містить положень про встановлення відповідальності за таке порушення Правил дорожнього руху як не увімкнення ближнього світла фар з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами.

Водночас, стаття 125 КУпАП встановлює, що інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.

За таких обставин, враховуючи вказані законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за порушення пункту 9.8 Правил дорожнього руху (не ввімкнення за межами населеного пункту в період часу з 01 жовтня до 01 травня денних ходових вогнів чи ближнього світла фар) настає відповідальність передбачена статтею 125 КУпАП, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.

Таким чином, відповідачем невірно кваліфіковано дії позивача та помилково притягнуто його до відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП, а не за статтею 125 КУпАП.

Відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП, ст.280 КУпАП закріплено обставини, що підлягають з'ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з статтею 5 КАС України одним із способів судового захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Вказане у своїй сукупності дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що постанова серії ДП18 №089388 від 15.10.2018 не відповідає критеріям законності та обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень, а тому підлягає скасуванню.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення, що судом першої інстанції не було дотримано.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оскільки суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права, однак порушено норми процесуального права, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід змінити.

Керуючись статтями 230, 272, 286, 308, 310, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2018 року у справі №606/2412/18 змінити, доповнивши її резолютивну частину таким змістом: «Закрити справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо ОСОБА_3 ».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. Я. Макарик
І. В. Глушко