Справа № 460/239/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2019 року м. Рівне №460/239/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доРівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій., -
В С Т А Н О В И В:

04.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій.

05.02.2019 відкрито провадження у справі та відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з позовною заявою, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що позивачу припинено виплату пенсії у зв'язку з його виїздом на постійне місце проживання за кордон до США. 12.09.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до США за період з 01.08.2018 по 31.01.2019, яка йому була виплачена. Крім того позивач звертався до відповідача з заявою про продовження виплати пенсії, однак виплата пенсії з 31.01.2019 не проводиться. З огляду на наведене, позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної йому пенсії.

Згідно з відзивом на позов, Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області позов не визнає. Свої заперечення аргументує тим, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Договір між Україною та США в галузі пенсійного забезпечення не укладено. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Порядку подання та оформлення документів для призначення ( перерахунку) пенсій, пенсія призначається та виплачується лише громадянам України за наявності паспорта громадянина України, або посвідки на постійне місце проживання, у якій громадянство зазначено "Україна", на підставі будь-яких інших документів призначити та виплачувати пенсію правових підстав немає. Також зазначили, що заява про поновлення пенсії подається особисто пенсіонером до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) особи, надавши паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). З наведених підстав сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши у визначений частиною другою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України строк в письмовому провадженні позовну заяву та відзив, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 було призначено пенсію за віком з 02.10.2009.

12.09.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до США за період з 01.08.2018 по 31.01.2019 (а.с.18), і така була йому виплачена (а.с.19). Крім того позивач звертався до відповідача із заявою 03.09.2018, в якій просив продовжувати нарахровувати та виплачувати пенсію по закінченню шести місяців, тобто з лютого 2019 року (а.с.7).

У зв'язку з виїздом на постійне місце проживання у США ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку 06.07.2018 (а.с.22-26) і після виплати йому пенсії за шість місяців, тобто з 01.08.2018 по 31.01.2019, пенсійний орган виплату йому пенсії з 01.02.2019 не поновлював.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За вимогами статті 25 Конституції України, держава гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-IV від 11.12.2003, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Вказаним рішенням, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Відповідно, зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Статтею 151-2 Конституції України визначено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позивач проживаючи в Сполучених Штатах Америки, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Таким чином, позивач має конституційне право на отримання пенсії, проживаючи за межами України, і з 01.02.2019, тобто після спливу шести місяців, за які він отримав пенсію наперед перед від'їздом до Сполучених Штатів Америки, у нього виникло право на поновлення виплати призначеної йому раніше пенсії.

Відповідач всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, виплату йому пенсії з 01.02.2019 не поновив, не зважаючи на наявність відповідної заяви ОСОБА_1 з даного приводу.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою цієї статті встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що в даному випадку мова йде про бездіяльність відповідача, а не про його дії, позяак Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області не ухвалювало жодних рішень з приводу відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон.

А відтак протриправною належить визнати саме бездіяльність відповідача.

З метою належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача вчинити дії щодо поновлення виплати пенсії позивачу.

Правова позиція щодо застосування норм законодавства з аналогічних відносин викладена у Постанові Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №459/2058/17, адміністративне провадження №К/9901/3563/17).

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, як суб'єкт владних повноважень, не довело правомірності своєї поведінки у питанні поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (вул. Шевченка,45, с. Богдашів, Здолбунівський район, Рівненська область,35707, РНОКПП НОМЕР_1) до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького,34, м.Рівне, 33001, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо непоновлення ОСОБА_1 виплати раніше призначеної пенсії з 01 лютого 2019 року.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії з 01 лютого 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 05 березня 2019 року

Суддя Друзенко Н.В.