Справа № 820/2577/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р.Справа № 820/2577/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача Вітер Н.В.

представник відповідача Давидова О.В.

представник відповідача Ставер О.І.

представник відповідача Буракова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, повний текст складено 22.10.18 року по справі № 820/2577/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної міграційної служби України в Луганській області
про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (далі по тексту - Управління ДМСУ в Луганській області відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 07.02.2018 року про визнання паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14.10.2000 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недійсним, таким що підлягає вилученню та знищенню оформлене висновком за результатами службового розслідування УДМС України в Луганській області щодо підстав оформлення і видачі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорта громадянина України;

- стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 704 гривні 80 копійок здійснених ним судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області про скасування рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 07.02.2018 року про визнання паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 14.10.2000 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недійсним, таким що підлягає вилученню та знищенню, оформлене висновком № 27/2018 за результатами службового розслідування УДМС України в Луганській області щодо підстав оформлення і видачі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорта громадянина України

Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (93400, м.Сєверодонецьк, вул. Партизанська, 12, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок (сімсот чотири грн. 80 коп.)

Стягнуто з Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (93400, м.Сєверодонецьк, вул. Партизанська, 12, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 8 400, 00 грн. (вісім тисяч чотириста грн. 00 коп.).

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на грубе порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що спричинило прийняття незаконного та необгрунтованого рішення, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує на те, що за результатами службового розслідування УДМС України в Луганській області щодо підстав оформлення і видачі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорта громадянина України правомірно прийнято рішення від 07.02.2018 року про визнання паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14.10.2000 року на ім`я ОСОБА_1 , недійсним, таким що підлягає вилученню та знищенню. З викладених підстав стверджує, що проведення службової перевірки щодо встановлення факту недбалості з боку посадових осіб відповідача, які приймали рішення про видачу паспорта громадянина України позивачу, жодним чином не впливає на підстави проведення перевірки щодо законності оформлення паспорта громадянина України позивачу та визнання паспорта таким, що оформлено з порушенням вимог чинного законодавства. Таким чином, вважає дії УДМСУ в Луганській області у спірних правовідносинах правомірними, а позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні представники відповідача, посилаючись на викладені доводи, просили апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на дотримання судом першої інстанції норм матеріального права, вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаючись на викладені доводи вважає, що видача паспорта громадянина України відбулась в результаті його належності до громадян колишнього СРСР та які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», тобто з дотриманням умов Закону, оформлення паспорту відбулось із повним дотриманням чинного законодавства, всі доводи відповідача грунтуються лише на можливих помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій, а оскаржуваний висновок не відповідає критерію обгрунтованості та правомірності.

В судовому засіданні представник позивача, з викладених підстав, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Азербайджан, приїхав на територію України, з 10.02.1993 року по 09.03.2000 року був зареєстрований в АДРЕСА_2 .

14.10.2000 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області видано позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 із відміткою про місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

10.04.2007 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області позивача знято з реєстрації.

19.04.2007 року позивача ЦРМ Дзержинського РВ ГУМВС України в Харківський області зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

13 вересня 2017року, з метою оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, ОСОБА_1 звернувся до Центру обслуговування громадян Паспортний сервіс.

14.09.2017 року Сектор централізованого оформлення документів №2 Управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУДМС України в Харківській області за вих. № 6391/21712 направлено запит до ГУ ДМС України в Луганській області з метою перевірити за обліками та отримати копію форми №1 та додаткові матеріали щодо належності позивача до громадянства України, повідомити про наявність або відсутність заперечень щодо видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

07.02.2018 року Головним управління Державної міграційної служби України в Луганській області складено висновок за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 , яким визнано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 4.10.2000 Міловським РВ УДМС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсним, оформленим в порушення вимог п. 21 розділу III Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 № 316.

На підставі викладеного, паспорт громадянина України для виїзду за кордон позивачу не виготовлено.

Про складання висновку та прийняте рішення УДМС України в Луганській області від 07.02.2018 року позивача повідомлено листом від 06.03.2018 року УДМС України в Луганський області № 4401.5-8334/44.1-18, яким вказано, що за результатами службового розслідування УДМС України в Луганській області щодо підстав оформлення і видачі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорта громадянина України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий 14.10.2000 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області на його ім`я визнано недійсним, таким що підлягає вилученню та знищенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з передчасності висновку та рішення відповідача від 07.02.2018 року, яким визнано, що паспорт позивача оформлений з порушеннями вимог Закону України Про громадянство та вимог Наказу МВС України від 17.08.1994 року № 316 Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, прийнятим без урахування всіх обставин, а також відсутності доказів що паспорт позивача був виданий з порушенням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Підставою для прийняття спірного рішення УДМС України в Луганській області від 07.02.2018 року, слугувало судження відповідача про те, що при оформленні та видачі паспорта громадянина України 04.10.2000р. Міловським РВ УДМС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було допущено порушення п. 21 розділу III Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, оскільки паспорт позивачу виданий не за місцем його проживання та без підтвердження факту належності до громадянства України.

Колегія суддів вважає такі висновки міграційної служби хибними з огляду на наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України Про громадянство України №2235-III від 18.01.2001 року (далі іменується - Закон України №2235-III).

Пунктом 1 частини 1 статті 24 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-III Про громадянство України встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань громадянства і підпорядковані йому органи здійснюють такі повноваження: встановлюють належність до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону.

Відповідно до ст.3 Закону України Про громадянство, громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом з батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно з пунктом першим частини першої ст. 5 Закону України "Про громадянство" встановлено, що документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Факт постійного проживання або проживання на території України на зазначені дати підтверджувався відмітками про прописку, внесеними до паспорта громадянина колишнього СРСР та відповідних облікових документів прописки.

Крім зазначеного, до затвердження зразка паспорта громадянина України, відповідно до розпорядження Президента України від 18 квітня 1992 року №60 Про прискорення реалізації Закону України Про громадянство України та наказу МВС України від 30 квітня 1991 року №243 до паспортів громадянина колишнього СРСР вказаної вище категорії осіб у період з 1 червня 1992 року до 1 травня 1995 року органами внутрішніх справ України вносилися написи громадянин України.

Колегія суддів вказує на те, що матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів відсутності напису громадянин України у паспорті колишнього громадянина СРСР серії НОМЕР_2 , виданого 18.06.1984 року Закатальським ОВД Азербайджанської ССР на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що зазначений паспорт знищено за актом № 80/2000 Міловським РВ УМВС Україні в Луганській області.

Доводи відповідача, що на момент здійснення обміну паспорту громадянина колишнього СРСР на паспорт громадянина України, факт постійного проживання позивача за адресою АДРЕСА_3 , станом на 14.10.2000 року, не підтверджується, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

З наявної в матеріалах справи копії будинкової книги, яка розпочата 29.11.2001 року та копії технічного паспорту на будинок за адресою АДРЕСА_3 , складений 24.01.2000 року, вбачається, що власником цього будинку зазначено ОСОБА_2 . Інших власників вказаного будинку, станом на 14.10.2000 року, у технічному паспорті не зазначено.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем надано копію будинкової книги, яка розпочата 29.11.2001 року, вказану книгу оформив ОСОБА_3 , однак копії будинкової книги станом на 14.10.2000 рік, на час реєстрації позивача за вказаною адресою, відповідачем не надано. Причин відсутності будинкової книги, ведення якої здійснювалось до 29.11.2001 року, відповідачем не пояснено.

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що наявна в матеріалах справи копія будинкової книги не спростовує реєстрацію місця проживання позивача станом на 14.10.2000 р. за вказаною адресою.

З приводу пояснень начальника Міловського РВ УДМС України у Луганській області ОСОБА_4 , які покладені в основу оскаржуваного висновку та рішення від 07.02.2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в оскаржуваному висновку від 07.02.2018 року зазначено, що відповідно до пояснень начальника Міловського РВ УДМС України у Луганській області Бриль Т.М. вбачається, що 17.01.2000 року в зазначеній квартирі були зареєстровані начальник Міловського РВ УДМС у Луганській області ОСОБА_4 , її чоловік та її старша донька. Так само, згідно доповідної записки ОСОБА_4 відповідачем встановлено, що власниками зазначеної квартири з 1993 року по теперішній час, згоду на реєстрацію місця проживання громадянину ОСОБА_1 , не надавали.

Відповідно до п. 25 Положення О паспортной системе в СССР, що затверджене постановою Радою Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677 Гражданами представляються: Для прописки заявление по установленной форме, содержащее согласие лица, предоставившего жилую площадь, на прописку; паспорт или один из документов, предусмотренных пунктом 22 настоящего Положения; учетно-воинские документы.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вказує на те, що пояснення мешканців будинку за вказаною адресою не спростовують факт того, що власником будинку - ОСОБА_2 надано згоду для реєстрації позивача у 2000 році.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що на виконання Указу Президента України від 11 січня 2002 р. № 12/2002 "Про заходи щодо реєстрації фізичних осіб" постановою Кабінету Міністрів України ід 16 січня 2003 р. № 35 затверджено Тимчасовий порядок реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, та установлено, що фізичні особи, місце проживання яких на момент набрання чинності цією постановою підтверджується пропискою, вважаються такими, що зареєстровані за місцем проживання.

Відповідно до ч. 2 статті 16 Прикінцевих положень Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003р. № 1382-IV, (набрав чинності 15.01.2004 року), місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим.

Колегія суддів вказує на те, що належних та допустимих доказів, які б спростовували факт того, що позивач, станом на 14.10.2000 рік був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачем не було надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає підтвердженим місце реєстрації позивача за наявною в матеріалах справи заявою (формою 1) про видачу паспорта громадянина України, згідно якої здійснено позивачу обмін паспорту колишнього громадянина СРСР зразка 1974 року на паспорт громадянина України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких доводів щодо недостовірності вказаної заяви відповідачем не зазначено, ознак підробки не встановлено.

Більше того, із аналізу копії заяви (форми 1) вбачається, що за вказаною заявою про видачу паспорта, 14.10.2000 року в Міловському РВ УМВС України в Луганській області позивач отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , у зв`язку з обміном паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданого 18.06.1984 Закатальским ОВД Азербайджанської ССР .

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що подання паспорту колишнього громадянина СРСР зразка 1974 року із наявним написом громадянин України, є передумовою для отримання паспорту громадянина України.

Доказів подання позивачем до органів внутрішніх справ в Луганській області паспорту громадян колишнього СРСР за відсутністю напису громадянин України матеріали справи не містять.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України.

Таким чином, отримавши паспорт громадянина України, позивач вважав, що він добросовісно набув громадянство України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що перевірку щодо правомірності видачі позивачу паспорта громадянина України відповідачем було проведено майже через 17 років після отримання ним вказаного документу.

Доводи апеляційної скарги про те, що паспорт громадянина України, серії НОМЕР_1 від 14.10.2000 року виданий на ім`я позивача, оформлений з порушенням вимог Закону України Про громадянство, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Наказом МВС України від 13.04.2012р. N 320, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 р. за № 1089/21401, затверджено Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України (надалі, Порядок 320).

Відповідно до п. 10.4 порядку 320, погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти, у разі якщо оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України.

У разі оформлення паспорта з порушенням вимог чинного законодавства керівником територіального органу (територіального підрозділу) проводиться службове розслідування, за результатами якого складається висновок у двох примірниках, який надсилається до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу ДМС України. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС України, другий - у територіальному органі (підрозділі).

Як зазначено відповідачем, УДМС України в Луганській області від 07.02.2018 року складено висновок за результатами службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України на ім`я позивача.

За даним висновком, вважається визнати паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 14.10.2000 року виданий на ім`я ОСОБА_1 , недійсним, оформленим в порушення вимог п. 21 Наказу МВС України від 17.08.1994 року № 316 Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України.

Висновок УДМС України в Луганській області затверджено ДМС України. При цьому ДМС України зазначено, що копію затвердженого висновку службового розслідування направити до відповідного органу Національної поліції України для вирішення питання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно з вимогами статті 214 КПК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не зазначено винних дій з боку посадових осіб, які мали можливість дослідити надані позивачем у 2000 році документи для обміну паспорту громадянина колишнього СРСР. Зокрема, вина з боку позивача при оформленні паспорту громадянина України у 2000 році, відповідачем не доведена.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що неприпустимо перекладати на особу (позивача у справі) тягар негативних наслідків неправомірних дій посадових осіб органів внутрішніх справ, які на думку відповідача безпідставно видали паспорт ОСОБА_1 .

Водночас, відповідачем не надано доказів та судами не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорту громадянина України свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого він не мав права на отримання паспорту.

У зв`язку з цим безпідставним є посилання апелянта на необхідність дотримання позивачем процедури встановлення належності до громадянства України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.11.2018 року по справі №815/6748/15.

Згідно з ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів вказує на відсутність порушення вимог Закону України Про громадянство та вимог Наказу МВС України від 17.08.1994 року № 316 Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, при оформленні позивачем паспорту громадянина України.

З приводу тверджень апелянта щодо відсутності копій документів та інформації з питань військового обліку в комісаріатах станом з 1993 року по 2000 рік згідно листів ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.05.2018 № 823 та ІНФОРМАЦІЯ_4 від 22.06.2018 № ВОБССЗ/783, що є підставою вважати про фіктивний штамп прописки за цією адресою, колегія суддів вказує на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, копії листів ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.05.2018 № 823 та Марківського об`єднаного районного військового комісаріату від 22.06.2018 № ВОБССЗ/783 відповідачем отримані після прийняття оскаржуваного рішення 07.02.2018 року.

При цьому, колегія суддів вказує на те, що інформація із листів ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.05.2018 № 823 та Марківського об`єднаного районного військового комісаріату від 22.06.2018 № ВОБССЗ/783 про те що, інформація щодо відсутності позивача на військовому обліку у зазначених комісаріатах, не спростовує факт реєстрації позивача з 10 лютого 1993 року по 09.03.2000 рік за адресою АДРЕСА_2 та факт реєстрації позивача станом на 14.10.2000 року за адресою: АДРЕСА_3

Зокрема, вказані листи Борівського військового комісаріату Харківської області від 25.05.2018 № 823 та Марківського об`єднаного районного військового комісаріату від 22.06.2018 № ВОБССЗ/783 не можуть підтверджувати будь-яким чином факт оформлення паспорта з порушенням вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок та рішення відповідача від 07.02.2018 року, яким визнано, що паспорт позивача оформлений з порушеннями вимог Закону України Про громадянство та вимог Наказу МВС України від 17.08.1994 року № 316 Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України є передчасними та прийнятими без урахування всіх обставин.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів вказує на те, що Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, приймаючи рішення від 07.02.2018 року про визнання паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 14.10.2000 року Міловським РВ УМВС України в Луганській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недійсним, таким що підлягає вилученню та знищенню оформлене висновком за результатами службового розслідування УДМС України в Луганській області щодо підстав оформлення і видачі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорта громадянина України, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України, без дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для визнання такого рішення протиправним та скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до абз.1 ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії та прийняті рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано належних та допустимих доказів того, що 14.10.2000 року паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , оформлено з порушенням вимог законодавства та, як наслідок, правомірності прийняття оскаржуваного рішення відповідача.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року Рисовський проти України зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, колегія суддів вказує на обґрунтованість позовних вимог та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

За визначенням ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В свою чергу, у відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КАСУ до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАСУ).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАСУ).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАСУ для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАСУ).

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача адвокат Вітер Н. В. в надісланій на адресу Другого апеляційного адміністративного суду заяві просила вирішити питання щодо відшкодування на користь позивача судових витрат, пов`язаних із професійною правничою допомогою, в розмірі 3500,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, до матеріалів справи представником позивача додано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги № Д-38/18 від 01.03.2018 р. із адвокатом Вітер Н.В., додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги Д-38/18 від 01.03.2018 р, копію довідки ПАТ КБ ПриватБанк про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_5 , копії квитанцій ПАТ КБ ПриватБанк про сплату послуг 08.12.2018 року, 14.12.2018 року, копію акту виконаних робіт № 2 від 20.12.2018 р. до договору про надання правової допомоги № Д-38/18 від 01.03.2018 р., копію звіту банку ПАТ КБ ПриватБанк за р/рахунком № НОМЕР_3 за грудень 2018 року, копію рішення Ради адвокатів Чернігівської області щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару № 57 від 16.02.2018 року, копію рішення Ради адвокатів Харківської області щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару № 17 від 21.03.2018 року.

Відповідно до частини 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги, без змін, то вищезазначені, підтверджені належним чином, витрати на правничу допомогу в сумі 3500 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України в Луганській області.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2018 року по справі № 820/2577/18 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України в Луганській області () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІНПП НОМЕР_4 ) витрати пов`язані з правничою допомогою у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 20.03.2019 року