Справа № 818/2154/18
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р.Справа № 818/2154/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калитки О. М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, місце складання м. Суми, повний текст складено 26.10.18 року по справі № 818/2154/18

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області , Ліквідаційної комісії Конотопського міського відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області

про визнання дій незаконними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, Ліквідаційної комісії Конотопського міського відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, в якому просив суд:

- визнати незаконними дії Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумський області, щодо невиплати позивачу заробітної плати;

- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Сумський області недоотриману заробітну плату в сумі 557,88 грн., заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 77312,87 грн., компенсацію втрати частини доходів громадян у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 523927,05 грн., допомогу на оздоровлення в сумі 21269,70 грн., середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільнені в сумі 222082,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у звязку зі змінами дати наказу про звільнення відповідачем не було проведено із позивачем кінцевого розрахунку, а саме не виплачена заробітна плата, що суперечить вимогам чинного законодавства, тому з відповідача підлягає стягненню заробітна плата, за період з 03.01.2001 по 15.01.2001, оскільки його було звільнено з займаної посади з порушенням норм чинного законодавства, а саме наказ про звільнення датований 25.12.2001, а днем звільнення є 03.01.2001, а згодом згідно наказу від 28.07.2005 дату звільнення було змінено на 15.01.2001. На переконання позивача, оскільки уточнюючий наказ про його звільнення було видано лише 27.07.2005, то за період з 16.01.2001 по 28.07.2005 він має право на заробітну плату за період вимушеного прогулу, відповідно до Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України. Крім того, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню з відповідача компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати згідно із положеннями Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, оскільки вказана заробітна плата до даного часу відповідачем не виплачена. Також, на думку позивача, при звільненні ГУ УМВС України в Сумський області повинно було сплатити позивачу всі належні кошти в день звільнення, проте за весь період роботи ОСОБА_1 не виплачувалася матеріальна допомога, яка передбачалася Указом президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» в сумі середнього заробітку, яка підлягала виплаті за 15 років служби, тому позивач просить стягнути її з відповідача. Також, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені на підставі ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у справі № 818/2154/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, Ліквідаційної комісії Конотопського міського відділу Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області про визнання дій незаконними та стягнення коштів.

Стягнуто з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумський на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату у розмірі 203 (двісті три) грн. 16 коп.

Зобовязано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів громадян у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 28.07.2005 по 17.10.2018.

Стягнуто з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумський області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 80 874 (вісімдесят тисяч вісімсот сімдесят чотири) грн. 61 коп.

Позивач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказував, що оскільки на час його звільнення з органів МВС України грошове забезпечення позивача складало 1417,96 грн., то відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньоденна заробітна плата складала 46,49 грн., а недотримана заробітна плата за період з 03.01.2001 по 15.01.2001 складає 557,88 грн.; крім того, посилався на те, що за період з 16.01.2001 по 28.07.2005 він має право на заробітну плату за період вимушеного прогулу у розмірі 77312 грн. (1663 днів); а також має право на компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у розмірі 523927,05 грн.; поряд з цим, зазначає, що при звільненні йому не виплачено матеріальну допомогу, передбачену Указом Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» в сумі середнього заробітку, яка підлягала сплаті за 15 років служби в сумі 21269,70 грн.; з урахуванням викладеного з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 222082,73 грн.; просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справи України з 1985 по 2001 роки, що підтверджується послужним списком ОСОБА_1 (а.с. 28-33).

Наказом Управління МВС України в Сумській області від 25.12.2000 № 189 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 було звільнено з посади помічника начальника чергової частини - оперативного чергового штабу Конотопського міського відділу з 03.01.2001 (а.с. 34).

Наказом Управління МВС України в Сумській області від 28.07.2005 № 89 ос (а.с. 35) було змінено пункт 29 наказу № 189 ос від 25.12.2000: підполковника міліції ОСОБА_1, помічника начальника чергової частини - оперативного чергового штабу Конотопського міського відділу вважати звільненим з 15.01.2001р. Підстава: лікарняний лист № 063924 від 14.01.2001, лист Конотопської ЦРЛ № 2017/7 від 27.07.2005.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено заробітну плату за період з 03.01.2001 по 15.01.2001, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення недоотриманої заробітної плати, заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходів громадян у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, допомоги на оздоровлення та середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільнені.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що довідка про грошове забезпечення ОСОБА_1, яка міститься у його пенсійній справі, не може бути використана з метою розрахунку середньоденної заробітної плати; крім того в даному випадку відсутній факт вимушеного прогулу; а також, у звязку не надходженням бюджетних асигнувань на виплату додаткових видів грошового забезпечення, виплата матеріальної допомоги у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, не здійснювалась, а отже підстави для її стягнення відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як встановлено матеріалами справи, з моменту прийняття наказу від 28.07.2005 № 89 ос, яким змінено дату звільнення позивача, у Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області виник обовязок нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 03.01.2001 по 15.01.2001, проте цього здійснено не було.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 Управлінням МВС України в Сумській області не було проведено кінцевого розрахунку з позивачем, а саме не виплачено заробітну плату за період з 03.01.2001 по 15.01.2001.

За змістом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України обумовлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до довідки Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області від 17.08.2018 № 11/652 середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1, розраховане, виходячи із грошового забезпечення за останні 2 місяці, що передували звільненню, складає 16,39 грн. (а.с. 88)

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що довідка про грошове забезпечення ОСОБА_1, яка міститься у його пенсійній справі, складена органом Пенсійного фонду для перерахунку пенсії позивачу та не може бути використана з метою розрахунку середньоденної заробітної плати.

Враховуючи, що період, за який позивачу не було виплачено грошове забезпечення становить 12 днів (з 03.01.2001 по 15.01.2001), то сума заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, складає 203, 16 грн. (16,39 грн.*12 днів).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ч. 1, 2, ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4- рн/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організацій у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 28.07.2005 по 28.08.2018 у сумі 80 874, 61 грн., яка обчислена шляхом множення середньоденного заробітку позивача (16,93 грн.) на кількість днів затримки розрахунку з 28.07.2005 по 28.08.2018 (4777днів).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі ОСОБА_3 №2050-III): підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону №2050-III передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст. 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно визначено суму не виплаченої позивачу заробітної плати, підстави для перерахунку розміру стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів громадян у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати з 28.07.2005 по день ухвалення рішення суду у даній справі відсутні.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це визначений судом період, протягом якого працівник з вини роботодавця був незаконно позбавлений можливості працювати та отримувати заробітну плату. При цьому, прийняттю рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має передувати визнання його звільнення незаконним. Вимога про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання його звільнення незаконним.

Разом з тим, матеріалами справи не встановлено факт незаконного звільнення позивача, накази Управління міністерства внутрішніх справ України в Сумській області від 25.12.200 № 189о/с та від 28.07.2005 № 89 ос є чинними, ніким не скасовувались та недійсними не визнавались, отже факт вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 16.01.2001 по 28.07.2005 відсутній.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.01.2001 по 28.07.2005 є безпідставними.

Щодо позовних вимог в частині стягнення допомоги на оздоровлення, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 04.10.1996 року № 926 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників внутрішніх справ» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Відповідно до ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних засобів беруть бюджетні обов'язки та проводять виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Так, відповідач є бюджетною установою та здійснює фактичні витрати на премії та інші види заохочень, матеріальну допомогу лише у межах фонду заробітної плати (грошового утримання), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, та асигнувань на виплату додаткових видів грошового забезпечення не надходило.

Враховуючи наведене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для стягнення невиплаченої матеріальної допомоги за 15 років служби ОСОБА_1 в органах МВС немає, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у справі № 818/2154/18 відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року по справі № 818/2154/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 21.03.2019 року.