Справа № 520/8649/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 р. Справа № 520/8649/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 (суддя Заічко О.В., 61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 06.11.19) по справі № 520/8649/18

за позовом ОСОБА_1

до Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області

про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати з 01.06.2017 року дії та постанову від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 протиправними;

- скасувати постанову Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1;

- зобовязати Харківське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити щомісячні страхові виплати довічно та виплатити з 01.06.2017 року виниклу заборгованість із страхових виплат ОСОБА_1 та виплатити з 01.07.2017 року компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості з щомісячної страхової виплати;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобовязання Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області подати до суду у встановлений судом строк з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, пенсіонером за віком, перебуває на обліку у Фонді соціального страхування, як особа, яка отримує щомісячні страхові виплати, проте, з червня 2017 року такі виплати припинені. Вважає дії відповідача щодо припинення виплати належних йому щомісячних сум протиправними та такими, що не узгоджуються з положеннями діючого законодавства.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 позов задоволено частково.

Скасовано постанову Відділення у м.Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1.

Зобов'язано Харківське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ( 61001, м.Харків, пр. Гагаріна, 1, ) поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. код НОМЕР_1, 61170, АДРЕСА_1) соціальні виплати з 01.06.2017 року.

Зобов'язано Харківське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області ( 61001, м.Харків, пр. Гагаріна, 1, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ід. код НОМЕР_1, 61170, АДРЕСА_1) компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків соціальних виплат з 01.06.2017 року, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 21 лютого 2001 року № 159.

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити та доповнити пунктом: «Визнати з 01.06.2017 року дії та постанову від 15.05.2017 року №2011/17931/7704/20 Відділення Фонду щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_3 протиправними».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю (а.с.126).

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та перебуває на обліку у Фонді соціального страхування, як особа, яка отримує щомісячні страхові виплати.

Згідно з довідкою від 19.12.2014 № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, позивач постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 і перемістився з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_2 з жовтня 2014 року (а.с. 17).

15.05.2017 Відділенням у м.Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України прийнято постанову № 2011/17931/7704/20, якою з 01.06.2017 ОСОБА_1 припинено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 2722,83 грн. Причина припинення: скасування довідки ВПО протокол засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплати ВПО УПСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради № 38 від 28.04.2017 року (а.с. 20).

Відповідно до протоколу №38 від 28.04.2017 року засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова припинено виплати всіх видів соціальних допомог внутрішньо переміщеним особам, зокрема, ОСОБА_1 відповідно до протоколу №8 від 28.04.2017 засідання робочої групи щодо приймання рішення про скасування довідок ВПО (а.с. 57-58)

Вважаючи дії відповідача та постанову від 15.05.2017 № 2011/17931/7704/20 протиправними, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Відділення у м.Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого наразі є відповідач, припиняючи соціальні виплати за відсутності передбачених законами України підстав, порушило право позивача на їх отримання, при цьому, зазначене право є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому постанова Відділення у м.Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати позивача підлягає скасуванню.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов'язання відповідача, як правонаступника Відділення у м. Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України поновити позивачу соціальні виплати з 01.06.2017 року.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу з дати припинення соціальних виплат, тобто з 01.06.2017 року.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення соціальних виплат довічно задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів того, що в майбутньому відповідачем буде допущено порушення відповідних прав позивача, а також з того, що позовна вимога про визнання протиправними дій та постанови не є належним способом захисту порушеного права, таким способом є саме скасування постанови від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1

Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначені Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV від 23.09.1999 (далі - Закон № 1105-XIV).

Пунктом третім розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105-XIV встановлено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом ОСОБА_2 України.

Статтею 3 Закону №1105-XIV визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України;2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;3) якщо зясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, повязаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст. 12 Закону України Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;5) подала завідомо недостовірні відомості.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 слугував протокол засідання комісії з питань призначення ( відновлення) соціальних виплати ВПО УПСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради № 38 від 28.04.2017 року, а фактично, скасування довідки ВПО позивача.

Одночасно слід зазначити, що вищевказаний протокол не є рішенням про скасування довідки ВПО позивача, оскільки він стосується припинення всіх видів соціальних допомог певному колу осіб. Крім того, закон не передбачає такої підстави для припинення виплати пенсії особі, як наявність протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО УПСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради №38 від 28.04.2017.

Жодних інших підстав, визначених ч.1 ст. 46 Закону №1105-ХІV, які слугували припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 відповідачем не зазначено.

Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування відповідачем до спірних правовідносин постанови Кабінету ОСОБА_2 України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016 р. № 365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, оскільки призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення, а не на підставі підзаконних нормативно-правових актів, яким є зазначений Порядок.

Колегія суддів зауважує, що припинення виплати позивачу страхових виплат у зв'язку з відсутністю довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення суперечить принципам, які закріплені в Конституції України.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009 р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому страхової виплати незалежно від того, де проживає особа, якій призначена соціальна виплата.

Таким чином, зміна особою місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання соціальних виплат.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Слід також звернути увагу на додержання принципу верховенства права, який передбачає дотримання, в тому числі вимог, «законності», яким передбачається можливість втручання у основоположні свободи. Так, у рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_4 Греції та інші проти Греції» (FormerKingofGreeceandOthersv. Greece) заява № 25701/94,пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Колегія суддів зазначає, що відповідач, припиняючи страхові виплати, діяв не у спосіб передбачений законодавством.

Отже, аналізуючи фактичні обставини справи та наведені вище норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України, ст.46 Закону № 1058-VI, оскільки позивачу припинено виплату страхових виплат за відсутності законодавчо встановлених підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування постанови Відділення у м.Харкові Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 та зобов'язання Харківське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити ОСОБА_1 соціальні виплати з 01.06.2017 року.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині поновлення соціальних виплат довічно, оскільки позивачем не надано доказів того, що в майбутньому відповідачем буде допущено порушення відповідних прав позивача.

Що стосується вимог позивача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).

Згідно із ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III).

Відповідно до п. 1 Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом п. 2, 3 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі соціальних виплат). Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року по справі № 336/4675/17, від 21 червня 2018 року по справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року по справі № 521/940/17, від 18.07.2018 року по справі №185/515/16-а.

За приписами п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Водночас, первинною умовою нарахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати є наявність вини відповідача.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу з дати припинення соціальних виплат з 01.06.2017 року.

При цьому колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною постанови Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 15.05.2017 року №2011/17931/7704/20 , з огляду на наступне.

Так, відмовляючи в задоволенні даної частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що ця вимога не є належним способом захисту порушеного права.

Між тим, на думку колегії судді такі висновки суду першої інстанції є помилковими, з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Захист прав, свобод або законних інтересів, серед іншого, можливий шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Як вимагають положення частини другої статті 245 КАС України вирішуючи справу, суд повинен визначитися щодо правомірності чи неправомірності оскаржуваного акта та встановити правові наслідки протиправності акта. Такими наслідками згідно з вказаним положенням є скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. При цьому вимога про визнання рішення протиправним може бути окремим способом захисту порушеного права.

Враховуючи те, під час розгляду справи встановлено, що оскаржуваною постановою від 15.05.2017 року № 2011/17931/7704/20 порушуються законні права, свободи та інтереси ОСОБА_5, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Між тим, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_2 Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням зазначених обставин та відповідно до вимог ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання постанови Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 протиправною з прийняттям нової постанови про задоволення даної частини позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі № 520/8649/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання постанови Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо припинення щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 протиправною - скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати протиправною постанову Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 15.05.2017 року №2011/17931/7704/20 про припинення ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі № 520/8649/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8
Постанова складена в повному обсязі 25.03.19.