Справа № 804/5096/17
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Справа № 804/5096/17
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1Ю.) звернулась до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по 02 липня 2017 року у розмірі 18 846,00 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що відповідачем всупереч вимог чинного законодавства України не виконувалось рішення суду про поновлення її на роботі, у зв'язку із чим, у не виникло право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по 02 липня 2017 року.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року по справі № 804/5096/17 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2018 року скасовано постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року прийнято до провадження справу №804/5096/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні згідно ч.2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом із відзивом до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні із повідомленням сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні із повідомленням сторін в адміністративній справі №804/5096/17 відмовлено.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, зясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, прийшов до висновку про наявність підстав для частково задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19 грудня 2016 року постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №804/6977/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Баглійський відділ державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання незаконним наказу №3514-к від 15.09.2016 року, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади державного виконавця Баглійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровської області від 15.09.2016 року № 3514-к виданий ОСОБА_2 територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді державного виконавця Баглійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з 15 вересня 2016 року; стягнуто з ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 оплату за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2016 року по 19 грудня 2016 року.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області залишено без задоволення.
В той же час, вказаною постановою абзац другий резолютивної частини постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 р. змінено та викладено в наступній редакції: «Визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади державного виконавця Баглійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.09.2016 року №3514-к виданий ОСОБА_2 територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області». В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.
24 травня 2017 року позивач звернулась до Урядового контактного центру зі скаргою (вих.№ВО-6918665) на бездіяльність посадових осіб ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з невиконання рішення від 19.12.2016 року №804/6977/16 щодо поновлення її на роботі.
З аналогічними скаргами Урядового контактного центру позивач зверталась 02.06.2017 року, 06.06.2017 року, 13.06.2017 року та 14.06.2017 року.
07.06.2017 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом було видано виконавчі листи по справі № 804/6977/16 про поновлення на посаді ОСОБА_1 на посаді державного виконавця Баглійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з 15 вересня 2016 року та стягнення з ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 оплати за час вимушеного прогулу за період з 15.09.2016 по 19.12.2016 року.
08 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про прийняття на виконання виконавчого листа у справі №804/6977/16.
Відповідно до наказу ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 08 червня 2017 року №1768-к позивача поновлено на посаді державного виконавця Баглійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровської області з 15 вересня 2016 року, копію якого позивач отримала 30.06.2017 року.
ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 9 червня 2017 року №07-64/3193 позивача повідомлено, що її поновлено на посаді та направлено копію наказу від 08.06.2017 року №1768-к.
Як вбачається з позовної заяви, 30 червня 2017 року позивач отримала вищевказаний лист від 09.06.2017 року та звернулась до Управління кадрової роботи та державної служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
30 червня 2017 року наказом ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №1969-к визначено, вважати ОСОБА_1 такою, що приступила до виконання своїх посадових обовязків на посаді державного виконавця Південного відділу державної виконавчої служби міста Камянське ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з 03 липня 2017 року.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що наказ про поновлення позивача на посаді, на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 року у справі №804/6977/16, було винесено 08.06.2017 року, а фактично ОСОБА_1 приступила до виконання службових обовязків 03.07.2017 року.
Вважаючи, що відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства України не виконувалось рішення суду про поновлення позивача на роботі, у зв'язку із чим, у неї виникло право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по 02 липня 2017 року у розмірі 18 846,00 грн., ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обовязковим до виконання.
Приписами пунктів 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакцій чинній на момент прийняття рішення щодо поновлення позивача на посаді) передбачено, що негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Частиною 7 статті 235 Кодексу законі про працю України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
При цьому, стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
У постанові Верховного Суду України №21-63а15 від 23.06.2015 року зазначено правовий висновок, за яким правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
З огляду на приписи ч.1 ст.256 КАС України та ч.7 ст.235 Кодексу законів про працю України (в редакцій чинній на момент прийняття рішення щодо поновлення позивача на посаді) не зазначення у постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 року звернення до негайного виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 не звільнює відповідача від встановленого цими законодавчими приписами обов'язку негайно поновити позивача на посаді.
Отже, з прийняттям постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2016 року про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов'язок щодо його виконання, а посилання останнього на необхідність вжиття позивачем додаткових заходів є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства.
При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 було поновлено на посаді наказом від 08.06.2017 року №1768-к, періодом вимушеного прогулу позивача в розумінні статті 236 Кодексу законів про працю України є 20.12.2016 року - 08.06.2017 року, про що також зазначено Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 26.06.2018 року по цій справі.
Згідно з підпунктом «з» пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Позивачем для визначення розрахунку середньої заробітної плати надані розрахункові листи за квітень-травень 2016 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, виплати за травень їй фактично було відкориговано у червні 2016 року. Наведені обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи розрахунковим листом ОСОБА_1 за червень 2016 року та розрахунковою відомістю.
Індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1, Кам'янського об'єднаного Управління пенсійного фонду України (форма ОК-7) підтверджено, що за травень 2016 року позивачем не отримувався дохід.
Згідно довідки щодо фактичного відпрацьованих днів ОСОБА_1 у травні 2016 року, яка була надана відповідачем разом з відзивом, у табелі обліку використання робочого часу Баглійського відділу ДВС м.Дніпродзержинська за травень 2016 року державним виконавцем Волковою Г.Ю. було відпрацьовано 12 робочих днів, у червні 2016 року було надано корегуючий табель обліку використання робочого часу за травень 2016 року, відповідно до якого у позивача робочі дні за травень 2016 року були відсутні.
Окрім того, Дніпропетровський окружний адміністративний суд у постанові від 19.12.2016 року прийшов до висновків про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі з травня 2016 року по 15 вересня 2016 року.
Отже, період квітень-травень 2016 року не можна застосовувати при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач фактично не працювала в травні 2016 року. В даному випадку включення до розрахунку виплат, які фактично відсутні (відкориговані), суперечить приписам Порядку № 100.
Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 26.06.2018 року по цій справі зазначив, що зі змісту положень Порядку №100, випливає, що при здійснені розрахунку середньої заробітної плати виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи мають бути враховані саме фактично відпрацьовані дні.
При цьому, суд виходить з приписів абзацу 4 пункту 2 Порядку №100, відповідно до яких, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме виходячи з установлених йому у трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 протягом останніх двох календарних місяців до звільнення не працювала, а також не працювала і попередні два місяці до цього (останній відпрацьований місяць за який також нараховувалась заробітна плата - квітень 2016 року, звільнена у вересні 2016 року), а тому враховуючи приписи абзацу 4 пункту 2 Порядку №100, її середня заробітна плата повинна обчислюватись виходячи з установлених у трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Враховуючи Порядок №100, відповідачем до суду було надано довідку від 01.12.2017 року №305/09.2 про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1, яка складає: для розрахунку виплат по 31.12.2016 року 78,32 грн., та для розрахунку виплат з 01.01.2017 року - 90,93 грн., виходячи з посадового окладу позивача.
Слід зазначити, що індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1, Кам'янського об'єднаного Управління пенсійного фонду України (форма ОК-7) підтверджено, що в період з жовтня 2016 року по червень 2017 року позивачем не отримувався дохід та не сплачувались страхові внески, а тому доводи відповідача про відсутність інформації щодо отриманих позивачем у цей період доходів є безпідставними.
Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В свою чергу, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 09.06.2017 року по 02.07.2017 року належним чином не доведена, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на вищевикладену норму, постанову суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору у цій категорії справ, судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанову суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць допустити до негайного виконання.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено 25 березня 2019 року.

Суддя О.М. Неклеса