Справа № 640/21519/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Військової прокуратури Київського гарнізону про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової прокуратури Київського гарнізону, у якому просив суд надати судовий захист його праву на свободу від примусу до вчинення того, що не передбачено законодавством, та праву на вільне вираження своїх поглядів і переконань від порушень з боку військової прокуратури Київського гарнізону шляхом:

1) визнання протиправними дії відповідача, що полягають у скерування поданої позивачем заяви про кримінальне правопорушення від 05 листопада 2018 року в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» до Головного управління Національної гвардії України;

2) зобов'язання відповідача вжити заходів для повернення у своє провадження, скерованої ним до Головного управління Національної гвардії України, заяви позивача про кримінальне правопорушення від 05 листопада 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року у відкритті провадження в даній адміністративній справі - відмовлено у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаргу мотивовано тим, що справу належить розглядати саме в порядку адміністративного судочинства, а суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно з'ясував предмет спору та предмет оскарження. Зазначає, що предметом оскарження є дія, яка полягає у скеруванні в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» заяви про кримінальне правопорушення від 05 листопада 2018 року до ГУ НГУ.

18 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якій він наполягав на законності оскаржуваного рішення та просив залишити його в силі.

Також 20 березня 2019 року до суду надійшло додаткове пояснення щодо вимог апеляційної скарги позивача, де він просив залучити до матеріалів справи копію ухвали слідчого суддів Печерського районного суду м. Києва.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Розглянувши позовну заяву, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та інші наявні в справі матеріали, суд дійшов висновку, що підставою для звернення з даним позовом до суду стала незгода позивача з діями військової прокуратури Київського гарнізону щодо скерування останнім заяви позивача від 05 листопада 2018 року про вчинене кримінальне порушення до Головного управління Національної гвардії України замість розгляду його по суті.

Так, до позову було долучено заяву ОСОБА_3 від 05 листопада 2018 року про кримінальне правопорушення, в якій позивач просить, зокрема, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлені ним відомості про обставини, що можуть свідчити про ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 статті 162, ч. 2 статті 397, 426 Кримінального кодексу України та невідкладно направити надані ОСОБА_3 матеріали разом із заявою про кримінальне правопорушення до відповідного органу досудового розслідування, якому доручити проведення досудового розслідування.

Відповіддю військової прокуратури Київського гарнізону від 12 листопада 2018 року №7/1004/вих.18 на дану заяву повідомлено, що вона за змістом та за своєю суттю не є повідомленням про злочин, що фактично свідчить про відмову військовою прокуратурою Київського гарнізону у реєстрації заяви позивача від 05 листопада 2018 року про кримінальне правопорушення.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем оскаржуються дії відповідача щодо нездійснення реєстрації заяви про кримінальне правопорушення у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань, з огляду на що Військова прокуратура Київського гарнізону в даному випадку не здійснювала щодо позивача жодних владно-управлінських функцій, а здійснювала повноваження, врегульовані Кримінальним процесуальним кодексом України, тому даний спір має вирішуватися в порядку кримінального провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пункти 1,2 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою визначав переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна зі сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (…)

За правилами п.1 ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 статті 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійсненням оперативно - розшукової діяльності та здійсненням нагляду за проведенням відповідної діяльності виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції.

З огляду на викладене такі спори не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Завданнями кримінального судочинства відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктами 10 та 19 ч.1 статті 3 КПК України встановлено, що кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність; сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності, зокрема, слідчих, керівників органу досудового розслідування, прокурорів щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу з метою захисту конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, спір, що виник у відносинах між особою та прокуратурою, слідчими, органом дізнання під час організації оперативно - розшукової діяльності та здійсненням нагляду за проведення відповідної діяльності, не є управлінськими, а повноваження цих органів та їхніх посадових осіб щодо порядку здійснення оперативно - розшукової діяльності регламентовані Кримінально процесуальним кодексом України.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що позивачем оскаржуються дії відповідача щодо нездійснення реєстрації заяви від 05 листопада 2018 року про кримінальне правопорушення у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань, та подальшого скерування цієї заяви до Головного управління Національної гвардії України в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян», з огляду на що військова прокуратура Київського гарнізону, в даному випадку, не здійснює щодо позивача владно-управлінських функцій, а здійснює повноваження, врегульовані Кримінальним процесуальним кодексом України.

Згідно п. 1 ч.1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи права оскаржити до суду окремі процесуальні дії чи бездіяльність слідчих, органів досудового розслідування, прокуратури. Але, таке оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності слідчих, органів досудового розслідування, прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Захист прав і свобод людини при провадженні кримінальної справи може здійснюватися шляхом оскарження окремих процесуальних дій чи бездіяльності слідчих, органів досудового розслідування, прокуратури до суду у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Окремо слід зазначити, що військовою прокуратурою Київського гарнізону повідомлено позивача про невідповідність його заяви про кримінальне правопорушення повідомленню про злочин, саме тому така заява була скерована в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» до Головного управління Національної гвардії України. Також позивачу було роз'яснено право в разі незгоди з прийнятим рішенням оскаржити його прокурору вищого рівня або до суду, в порядку статей 303-307 КПК України.

Згідно п.1 ч.1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються, оскільки є помилковими.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно ч. 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку