Справа № 560/537/19
Суддя: Козачок І.С.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/537/19
РІШЕННЯ

іменем України

21 березня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Козачок І.С.

за участю:секретаря судового засідання - Литвинюк К.Б. представника позивача - ОСОБА_1 представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання дій щодо повернення матеріалів (висновку) про відмову в призначені одноразової грошової допомоги протиправними та зобов'язання затвердити висновок та прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням ІІ групи інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив службу в органах внутрішніх справ України та поліції. Звільнений зі служби 08.02.2016 року, після чого проходив обстеження в Військово - лікарській комісії ДУ "ТМО МВС України по Хмельницькій області". Внаслідок обстеження був встановлений причинний зв'язок між захворюваннями та проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Позивачу було встановлено другу групу інвалідності, зважаючи на що у січні 2019 року він звернувся із заявою (рапортом) та відповідним пакетом документів до відповідача з метою нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги.

12 лютого 2019 року ГУНП у Хмельницькій області надане повідомлення з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку з тим, що звільнення зі служби в поліції позивача мало місце не внаслідок причин, зазначених у пунктах статті 97 Закону України "Про національну поліцію".

Позивач вважає дії відповідача щодо повернення матеріалів з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги протиправними та такими, що порушують його права, а тому звернувся до суду.

Суд ухвалою від 01 березня 2019 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ст. 263 КАС України в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін

18 березня 2019 року надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області.

У відзиві відповідач позовні вимоги ОСОБА_3 не визнає, вважає їх безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач звільнений зі служби в поліції відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), що суперечить вимогам п.4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію". Вважає, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, вказав на те, що підставою виплати грошової допомоги є сам факт встановлення інвалідності внаслідок виконання службових обов'язків в органах внутрішніх справ або поліції, а причина звільнення значення не має.

Представник відповідача з цим не погодився, заперечив проти позову і вказав на те, що повинні бути дотримані усі три умови, передбачені ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що старший сержант поліції ОСОБА_3, поліцейський роти дорожньо-патрульної служби ГУНП в Хмельницькій області проходив службу в поліції до 10 лютого 2016 року.

08 лютого 2016 року позивачем подано рапорт на ім'я начальника ГУНП в Хмельницькій області із проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням.

Начальником ГУНП в Хмельницькій області в установленому порядку розглянуто рапорт позивача та видано наказ ГУНП в Хмельницькій області № 9 о/с від 08 лютого 2016 року, яким ОСОБА_3 звільнено зі служби з Національної поліції за власним бажанням згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

04 березня 2016 року Хмельницькою обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, що настала в результаті захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ України.

Даний факт підтверджується наданою копією довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серія АГ № 0017333 від 04.03.2016р., відповідно до якої ступінь втрати професійної працездатності позивача становить 70%. Крім того, постановою ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області» підтверджено, що ряд захворювань у колишнього співробітника ОВС і НП ОСОБА_3, пов'язано з проходженням ним служби в ОВС. Факт інвалідності відповідачем не оспорюються.

29 січня 2019 року позивач звернувся із заявою (рапортом) та відповідним пакетом документів до ГУНП у Хмельницькій області з метою нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності.

12 лютого 2019 року від ГУНП у Хмельницькій області на адресу позивача надійшло повідомлення від 12.02.2019 року № 29/Г-13 з відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до статті 97 Закону України "Про національну поліцію" у зв'язку з тим, що звільнення зі служби в поліції здійснено не в внаслідок причин зазначених у пунктах статті 97 Закону України "Про національну поліцію".

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причина звільнення такої особи з органів поліції станом на дату звільнення повинна бути обов'язково обумовлена захворюванням, пораненням, травмою пов'язаними з проходженням служби в поліції. Тобто повинно бути доведено, що саме ці обставини призвели до звільнення особи з органів поліції внаслідок неможливості продовження роботи/наявність протипоказань для роботи у поліції.

Наявними у справі документами підтверджується те, що позивач звільнений зі служби на підставі наказу ГУНП в Хмельницькій області № 9 о/с від 08 лютого 2016 року за власним бажанням за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Матеріалами справи не підтверджується те, що станом на день звільнення позивача за власним бажанням відповідачу були надані докази того, що позивач підлягає звільненню у зв'язку з захворюванням, пораненням або травмою, пов'язаними з проходженням ним служби в поліції.

Відтак, враховуючи те, що причиною звільнення позивача з поліції не були хвороба, захворювання або поранення, пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, у суду відсутні підстави для висновку про протиправність рішення відповідача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2019 року № 2340/2663/18, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17.

Що стосується посилання позивача на положення ст. 101 Закону України «Про Національну поліцію», слід зазначити про помилковість їх застосування до спірних обставин.

Вказані положення відносно обставин, за наявності яких ОГД не призначається, застосовуються до випадків, коли наявні окремі загальні умови для призначення особі ОГД, однак, інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Відтак, наявність випадків для відмови у призначенні ОГД за ст. 101 Закону не є підставою для не застосування правил та умов призначення ОГД, визначених, у даному випадку, пунктом 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII або застосування цих норм в інший спосіб, ніж судом у цій справі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судом не встановлено, що мало місце будь - яке втручання публічного органу у мирне володіння майном позивача, оскільки право на виплату одноразової грошової допомоги він фактично не набув.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 22 березня 2019 року

Позивач:ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1)
Відповідач:Головне управління Національної поліції України в Хмельницькій області (вул. Зарічанська, 7, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29017 , код ЄДРПОУ - 40108824)

Головуючий суддя І.С. Козачок