Справа № 815/2969/16
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 815/2969/16

Провадження № 11-769апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І.,

Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., СитнікО. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - Товариство) до Відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеської області, Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_13, про скасування постанов про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника

за касаційною скаргою Товариства на ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року (суддя Тарасишина О. М.) та Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року (судді Градовський Ю. М., Кравченко К. В., Лук'янчук О. В.),

УСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило:

- скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції в Одеської області від 27 січня 2011 року (серія та номер ВП 23961690) про відкриття виконавчого провадження;

- скасувати постанову Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 29 серпня 2011 року № 28389264 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Обґрунтовуючи позов, Товариство зазначило, що 18 травня 2007 року ОСОБА_13 та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклали договори № та № 0 про надання споживчого кредиту. На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитними договорами цього ж дня укладено іпотечні договори, предметом іпотеки за якими стала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Права вимоги за кредитними та іпотечними договорами було відступлено Товариству згідно з договорами від 13 лютого 2012 року. Обтяження згідно з іпотечним договором зареєстровано в Державному реєстрі іпотек.

У зв'язку з наведеним Товариство вважає, що винесення оскаржуваних постанов про відкриття провадження та накладення арешту на згадану вище квартиру порушують його права, оскільки Товариство є іпотекодержателем цього майна. Зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач як обтяжувач з вищим пріоритетом, установленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом перед іншими кредиторами ОСОБА_13 на отримання задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна. Крім того, відповідач не повідомляв його як заставодержателя про накладення арешту на майно.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 21 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року, відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі чинного на той час пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та роз'яснив, що на цей спір поширюється юрисдикція цивільного суду.

Товариство подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити до суду першої інстанції для розгляду.

Скаргу мотивовано тим, що позивач не є стороною виконавчого провадження у межах якого прийнято оскаржувані постанови державного виконавця, тому цей спір є публічно-правовим і мав розглядатися відповідно до статті 181 КАС (у редакції, чинній на час подання позову).

Відповідачі заперечень на касаційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС, наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у редакції, чинній на час подання позову, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХIV «Про виконавче провадження» (чинного на час прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов, далі - Закон № 606-ХIV) про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 60 зазначеного Закону).

Згідно із частиною першою статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час подання позову) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 181 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону № 606-ХIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З матеріалів справи убачається, що звернення Товариства до суду з цим позовом обумовлено порушенням, на думку позивача, його переважного права на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Крім того, Київський районний суд міста Одеси у ході розгляду справи № 520/13110/17 за позовом Товариства до ОСОБА_13 про зняття арешту встановив, що оскаржувані постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту прийняті на підставі виконавчого документа № 2-572, виданого Тарутинським районним судом Одеської області в цивільній справі.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, зважаючи на суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, правильно застосували норми матеріального й процесуального права, обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Товариства та необхідність захисту його прав у порядку цивільного судочинства.

За правилами частини першої статті 350 чинної редакції КАСсуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, касаційну скаргу Товариства слід залишити без задоволення, а ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року та Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року - без змін.

Керуючись статтями 243, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»залишити без задоволення.

2. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. БакулінаЛ. І. Рогач
В. В. БританчукО. М. Ситнік
Д. А. ГудимаІ. В. Саприкіна
В. І. ДанішевськаО. С. Ткачук
О. Р. КібенкоВ. Ю. Уркевич
В. С. КнязєвО. Г. Яновська
Л. М. Лобойко