Справа № 826/12656/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 березня 2019 року № 826/12656/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області
про представники сторін:визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії позивача - Татунець В.В.; відповідача - не прибув,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (адреса: 25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26, ідентифікаційний код 39767636) (надалі альтернативно - відповідач або Держгеокадастр), у якому просить суд:

- скасувати відповідь № С-15757/0-4970/0/17-18 від 24 липня 2018 року Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повторно розглянути клопотання від 27 липня 2017 року ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області видати наказ про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

- зобов'язати та визначити строк Головному управлінні Держгеокадастру у Кіровоградській області подання звіту щодо розгляду клопотання від 27 липня 2017 року ОСОБА_1 та видачі наказу про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідь Держгеокадастру в частині відмови йому в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправною, оскільки зазначені в ній підстави не входять до переліку підстав, визначених у ст. 118 Земельного кодексу України. Крім того, при повторному розгляді клопотання ОСОБА_1 від 27.07.2017 відповідач не врахував правових висновків, зазначених у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2018 у справі № 826/17895/17, та фактично відмовив у задоволенні клопотання з тих самих підстав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 09.10.2018.

У відзиві на адміністративний позов відповідач вказує, що повідомляючи позивача про заперечення щодо задоволення його заяви з причин, зазначених у листі від 24.07.2018, Держгеокадастр діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не дотримався всіх вимог для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, тому відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що висновки відповідача не відповідають дійним обставинам справи та є необґрунтованими, оскільки під час звернення до Держгеокадастру з клопотанням від 27.07.2017 ним було дотримано всі вимоги Земельного кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.11.2018.

13.11.2018 розгляд справи, у зв'язку із неявкою представників сторін у судове засідання, було відкладено до 19.12.2018.

У судовому засіданні 19.12.2018 представник позивача подав клопотання про розгляд справи за наявними у справі матеріалами в письмовому провадженні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, втім про причини неявки не сповістив.

Зважаючи на викладене, суд на підставі до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (у рішенні - КАС України), вирішив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.07.2017 представник позивача звернувся до Держгеокадастру з клопотанням про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

Листом від 28.08.2017 № С-15757/0-11603/0/6-17 відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання від 27.07.2017, зазначивши, що спеціальним законодавчим актом України - Законом України «Про охорону земель» визначено правові, економічні та соціальні основи охорони земель з метою забезпечення їх раціонального використання, відтворення та підвищення родючості ґрунтів, інших корисних властивостей землі, збереження екологічних функцій ґрунтового покриву та охорони довкілля. З метою раціонального використання земельних ділянок, Держгеокадастром сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області. Інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті відповідача.

Не погодившись з відомою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про її скасування.

Рішенням від 26.04.2018, яке набрало законної сили 09.07.2018, Окружний адміністративний суд міста Києва задовольнив позов ОСОБА_1 Визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо порушення строків розгляду клопотання від 27.07.2017, визнав протиправною та скасував відповідь від 28.08.2017 № С-15757/0-11603/0/6-17 та зобов'язав Держгеокадастр повторно розглянути клопотання від 27.07.2017 позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

На виконання зазначеного судового рішення, відповідач повторно розглянув клопотання ОСОБА_1 від 27.07.2017 та листом від 24.07.2018 № С-15757/0-4970/0/17-18 відмовив у його задоволенні. У листі зазначено, що з метою раціонального використання земельних ділянок, згідно наказу Держгеокадастру «Про внесення змін до наказу від 16 лютого 2016 року № 77 щодо переліку підібраних (зарезервованих) земельних ділянок, які можуть бути передані у власність учасникам антитерористичної операції» відповідачем затверджено перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності із зазначенням площі, які зарезервовані для забезпечення учасників АТО та членів родин загиблих учасників АТО на території Кіровоградської області. Інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті відповідача.

Позивач вважає відмову відповідача протиправною та необґрунтовано, у зв'язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

Вирішуючи спір суд, виходить за наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В силу ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, визначено. що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (п.1).

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (пп. 31 п. 4).

Згідно з п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 333 від 29.09.2016 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521 (скорочено - Положення), Головне управління Держгеокадастру в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

На підставі пп. 13 п. 4 Положення, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, до повноважень відповідача, як територіального органу Держгеокадастру, належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Кіровоградської області, у тому числі передача таких земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у порядку, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України (по тексту - ЗК України), громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною 4 статті 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За правилами ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства), забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з аналізу наведених правових норм у взаємозв'язку з обставинами цієї справи, суд приходить до висновку, що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 27.07.2017 про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач повинен був прийняти рішення про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин такої відмови.

Між тим, з оскаржуваної відповіді Держгеокадастру від 24.07.2018 № С-15757/0-4970/0/17-18 вбачається, що підставою відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення документації землеустрою є відсутність земельної ділянки, яку останній бажає отримати в приватну власність, в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області.

Проте, чинним законодавством не передбачено, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності можливе лише за умови включення такої ділянки до переліку земельних ділянок, що передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області, сформованого територіальним органом Держгеокадастру.

Натомість, підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, ані положеннями ЗК України, ані Законом України «Про охорону земель» чи будь-якими іншими нормативно-правовими актами Держгеокадастр не наділено складати переліки земельних ділянок, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою з підстав, зазначених у листі від 24.07.2018 № С-15757/0-4970/0/17-18, є протиправною.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на те, що відповідь Держгеокадастру від 24.07.2018 № С-15757/0-4970/0/17-18 не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування відповіді та зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача видати наказ про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою, то суд зауважує, що за своєю правовою природою повноваження щодо прийняття рішення про прийняття позитивного чи негативного рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, оскільки у даному випадку розгляд клопотання ОСОБА_1 від 27.07.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняття відповідного рішення є дискреційними повноваженнями Держгеокадастру, а суд не вправі перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень, то у цій частині позовних вимог слід відмовити.

За ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Стосовно подачі звіту щодо розгляду клопотання позивача від 27.07.2017, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми видно, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, тобто дискреційними (виключними) повноваженнями.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та судових витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів статті 134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвокату за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ "Баришевський проти України" від 26.02.2015, "Двойних проти України" від 12.10.2006, "Меріт проти України" від 30.03.2004 зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Татунцем В.В. укладено договір про надання правових послуг адвоката від 23.11.2015 № 23/11-2015, невід'ємною частиною якого є додатковий договір № 2, за останній зобов'язується надати правову допомогу, а позивач має оплатити надані послуги не пізніше 5 днів з моменту отримання клієнтом рахунку.

Згідно з актом здачі-прийняття наданих послуг від 21.12.2018, підписаного позивачем та адвокатом Татунцем В.В., перший отримав послуги адвоката на суму 5 400,00 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткого касового ордера від 21.12.2018 позивачем сплачено 5 400,00 грн. адвокату згідно договору про надання правових послуг адвоката від 23.11.2015 № 23/11-2015 та акту здачі-прийняття наданих послуг від 21.12.2018.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З наданих документів вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 400,00 грн. за підготовку та складання адміністративного позову, аналізу документів, підготовку заяви та відповіді на відзив, участь адвоката в судових засіданнях, відправку кореспонденції.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тим часом, відповідачем у справі не надано суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню неспівмірності витрат, заявлених позивачем до відшкодування.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем були понесені витрати на професійну правову (правничу) допомогу, суд дійшов висновку щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, як то відповідача у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Скасувати відповідь Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 24 липня 2018 року № С-15757/0-4970/0/17-18 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (адреса: 25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26, ідентифікаційний код 39767636) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від 27 липня 2017 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Глинської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (адреса: 25030, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26, ідентифікаційний код 39767636) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 400,00 грн. (п'ять тисяч чотириста гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд м. Києва.

Суддя К.С. Пащенко