Справа № 1240/2197/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року справа №1240/2197/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., позивача - ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2, представника третьої особи - Ставицької І.О., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 1240/2197/18 (головуючий суддя І інстанції - Петросян К.Є.), складене у повному обсязі 07 грудня 2018 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна установа «Центр пробації» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна установа «Центр пробації» (з урахуванням уточнень) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 25 червня 2018 року №136/ОС-18 про звільнення ОСОБА_1 з 30 червня 2018 року з посади начальника Рубіжанського міського відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із скороченням штатів;

- зобов'язання Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції прийняти наказ про переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до державної установи "Центр пробації" відповідно до ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" та спрямувати даний наказ до державної установи "Центр пробації" для розгляду по суті та прийняття відповідного рішення (а.с. 3-6 т.1, а.с. 97-102 т.2).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 805/3108/17-а задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №136/ОС-18 від 25 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 30 червня 2018 року з посади начальника Рубіжанського міського відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Рубіжанського міського відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з 01 липня 2018 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необгрунтованістю. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 (а.с. 146-152 т.3).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд змінити рішення суду першої інстанції шляхом доповнення його зобов'язанням Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції прийняти наказ про переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до державної установи "Центр пробації" відповідно до ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" та спрямуванням даного наказу до Державної установи "Центр пробації" для розгляду по суті та прийняття відповідного рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обраний спосіб захисту не захищає всіх порушених прав позивача та може призвести до неефективного виконання рішення суду (а.с. 164-166 т. 3).

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на тому, що рішення суду першої інстанції є правомірним та таким, що прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача її представника, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки від 18 жовтня 2017 року № (а.с.8-11 т.1).

Згідно наказу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації від 30 грудня 2016 року №31/ОС-16 позивач призначена на посаду начальника Рубіжанського міського відділу з питань пробації, яка прибула для подальшого проходження служби з управління Державної пенітенціарної служби України в Луганській області (а.с.93 т.2).

В суді було з'ясовано та підтверджено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 № 655-р «Про утворення державної установи «Центр пробації» та наказу Міністерства юстиції України від 28.12.2017 № 4322/5 «Про утворення Державної установи «Центр пробації», утворено Державну установу «Центр пробації», як неприбуткову державну установу, що створена для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби з питань пробації та затверджено Положення про неї.

У структурі Центру пробації функціонують уповноважені органи з питань пробації, як відокремлені структурні підрозділи (філії). Структура та штат Центру пробації затверджуються Міністерством юстиції України.

При цьому слід зазначити, що Державна установа «Центр пробації» не є правонаступником Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції України, та є самостійною юридичною особою Міністерства юстиції України.

Разом з цим, наказом Міністерства юстиції України від 10.01.2018 № 50/к визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 11.1 1.2016 №5181/к «Про затвердження штату уповноважених органів з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації» та від 08.08.2017 № 2176/к «Про затвердження структури уповноважених органів з питань пробації Північно- Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації».

Внаслідок затвердження структури та штату державної установи «Центр пробації» відповідно до наказу Міністерства юстиції від 10 січня 2018 року №50/к, працівники, а також особи середнього та старшого начальницького складу уповноважених органів з питань пробації міжрегіонального управління були попереджені про можливе наступне вивільнення за скороченням штатів.

Відповідно до Положення до складу Центру пробації входять працівники, які працюють за трудовим договором та особи начальницького складу, що були переведені з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до частини п'ятої статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби. передбачені для поліцейських.

Частиною восьмою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Положеннями статті 47 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-У111) передбачено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч. 1 ст. 48 Закон № 580- VIII ). Окрім того, частинами шостою, десятою статті 65 Закону № 580-УІІІ встановлено, що у випадку, якщо законом визначено додаткові вимоги до кандидатів на призначення на окремі посади в органах (закладах, установах) поліції, призначення на такі посади здійснюється за умови відповідності особи, яка призначається на таку посаду, додатковим вимогам.

У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Виходячи зі змісту зазначеного, призначення на посади здійснюється на підставі відповідних рішень посадових осіб, яким надано право на таке призначення, а отже такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб'єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

ОСОБА_1 ознайомлена із попередженням про можливе наступне звільнення із займаної посади за п. 4 ст. 77 (у зв'язку із скороченням штатів) Закону України «Про Національну поліцію» через два місяці після ознайомлення з попередженням або відмови від призначення на одну із запропонованих посад 01 лютого 2018 року (а.с.212 т.1).

Заявою від 22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Директора державної установи «Центр пробації» та Начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, в яких висловила своє волевиявлення продовжувати державну службу та одночасно просила надати штатний розпис із наявними вакантними посадами (а.с.13-17 т.1).

Листом від 11 червня 2018 року за №22-908-18/С-348 Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації повідомило позивача про відсутність штатного розпису державної установи «Центр пробації» та відповідно інформації щодо вакантних посад в підрозділах державної установи «Центр пробації» (а.с.18-19 т.1).

Листом від 27 червня 2018 року за №17/С-10/10/Ян-18 державна установа «Центр пробації» повідомила позивача, що інформацію, в якій відображено вакантні посади ОСОБА_1 може отримати від Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції як розпорядника інформації. Щодо надання копії наказу Міністерства юстиції України від 10 січня 2018 року №50/к «Про затвердження структури та штату державної установи «Центр пробації» запропоновано звернутися до Міністерства юстиції України як до розпорядника зазначеної інформації. З приводу штатного розпису роз'яснено про обов'язок відшкодування позивачем фактичних витрат на копіювання.

Одночасно повідомлено, що відповідно до Положення про філії державної установи «Центр пробації», затверджених наказом державної установи «Центр пробації» від 25 квітня 2018 року №33/од, саме керівнику відповідної філії надано право подавати керівництву «Центру пробації» пропозиції щодо призначення на посади, переміщення, звільнення з посад працівників структурних підрозділів філії. Тому для вирішення питання щодо можливості працевлаштування позивачу запропоновано звернутися до керівництва філії державної установи «Центр пробації» в Луганській області. Також повідомлено ,що посади Центру пробації не віднесені до категорії посад державної служби (а.с.20-21 т.1).

У зв'язку із цим, позивач у червні 2018 року знов звернулась до філії ДУ «Центр пробації» із рапортом про призначення на посаду до філії ДУ «Центр пробації» в Луганській області, що не заперечувалось сторонами. Згідно пояснень третьої особи, даний рапорт було повернуто на адресу позивача без розгляду, у зв'язку із тим, що він був адресований керівнику ДУ «Центр пробації». При цьому, доказів надіслання на адресу позивача вказаного рапорту третьою особою до матеріалів справи не надано (а.с. 81 т.2).

Листом від 27 червня 2018 року №22-8326 Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції повідомило ОСОБА_1, що на підставі наказу Міністерства юстиції України від 10 січня 2018 року №50/к «Про затвердження структури та штату Державної установи «Центр пробації» її буде звільнено з займаної посади наказом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №136/ОС-18 від 25.06.2018 відповідно до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів), з 30 червня 2018 року.

Згідно відмітки поштового відправлення, даний лист прийнято до відправки 05 липня 2018 року (а.с.27-28 т.1) та отримано позивачем 07 липня 2018 року, що не спростовано відповідачем.

Наказом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 25 червня 2018 року № 136/ОС-18 підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1, начальника Рубіжанського міського відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв'язку із скороченням штатів) Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.243 т.1).

Докази ознайомлення позивача із відповідним наказом матеріали справи не містять.Спірним питання даної справи є правомірність звільнення позивача зі служби.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на попередній посаді з 01 липня 2018року, що не є спірним та не оскаржено сторонами.

Однак відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов'язання Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції прийняти наказ про переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до державної установи "Центр пробації" відповідно до ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" та спрямувати даний наказ до Державної установи "Центр пробації" для розгляду по суті та прийняття відповідного рішення за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відтак, суд апеляційної інстанції розглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах апеляційної скарги.

Спірним питанням при розгляді апеляційної скарги в даній справі є відмова у задоволені позовних вимог про зобов'язання Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції прийняти наказ про переведення ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до державної установи "Центр пробації" відповідно до ст. 65 Закону України "Про національну поліцію" та спрямувати даний наказ до державної установи "Центр пробації" для розгляду по суті та прийняття відповідного рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно ч. 8 Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 16 лютого 2018 року № 396/5 територіальний орган у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Згідно з ч. 10 вищевказаного положення начальник управління призначає на посади та звільняє з посад персонал територіального органу в порядку, передбаченому нормативно-правовими актами, погоджує призначення на посади та звільнення з посад перших заступників та заступників начальників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови в частині позовних вимог , оскільки відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

В контексті наведеного вище та за відсутності відповідного рішення (погодження Державної установи «Центр пробації») про призначення позивача на посаду, відсутні й підстави для визнання протиправними дії відповідача щодо зобов'язання видання наказу про переведення ОСОБА_1 та зобов'язання прийняття її на посаду в Державну установу « Центр пробації» по переведенню.

Підтвердженням цьому є лист Державної установи «Центр пробації» від 14.06.2018 № 688/10/Ян-18 про звільнення та направлення для подальшого проходження служби співробітників Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції до Центру пробації, відповідно до якихтвідбулось погодження питання про переведення.

Отже закон не уповноважує відповідача працевлаштовувати звільненого працівника в нову окрему державну установу, зокрема Державну установу « Центр пробації», яка не є правонаступником відповідача, оскільки відповідач Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції як юридична особа не ліквідована та продовжує свою діяльність.

Щодо можливого працевлаштування в межах Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, суд першої інстанції надав аналіз порушенню прав позивача з цього питання ,та відновив її права шляхом встановлення незаконності і скасування наказу про звільнення та поновлення її на попередній роботі .

Враховуючи вищевикладене, скасування спірного наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, на думку суду апеляційної інстанції, є достатнім способом захисту порушених прав позивача.

При цьому, а ні суд першої, а ні суд апеляційної інстанції не може підміняти собою суб'єкт владних повноважень (його керівника) в частині виконання делегованих йому повноважень щодо прийняття наказів про призначення/переведення звільнення з посади персоналу установи.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відмова у задоволені позову в частині спірних (в межах апеляційного розгляду) вимог не є порушенням прав позивача та заявлені передчасно.

Суд не приймає до уваги посилання апелянта на інші постанови Верховного Суду, оскільки вони не регулюють тотожні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 1240/2197/18 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 18 березня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 березня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначаєв

Г.М. Міронова