Справа № 2040/6066/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 р.Справа № 2040/6066/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 19.10.18 року по справі № 2040/6066/18

за позовом ОСОБА_1

до Заступника начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 треті особи: Начальник Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 , Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції

про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Заступника начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2, треті особи: Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Начальник Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність Заступника начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 щодо надання неповної та необґрунтованої відповіді ОСОБА_1 у на скаргу на незаконні дії працівника патрульної поліції від 26.12.2017 року;

- зобов'язати Заступника начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 надати повну та обґрунтовану відповідь ОСОБА_1 на скаргу на незаконні дії працівника патрульної поліції від 26.12.2017 року;

- зобов'язати Заступника начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 провести службове розслідування стосовно відповідності займаній посаді та професійної придатності інспектора роти № 4, батальйону № 4, лейтенанта поліції ОСОБА_4

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року по справі № 2040/6066/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій вважає це рішення незаконним та необґрунтованим, при винесенні рішень судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме ст. 40 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про інформацію», п. 17 ч. б розділу IV Наказу Департаменту патрульної поліції від 29.12.2017 року № 6443 «Про внесення змін до Положення про Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції», ст. 70 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 2.2.1 п. 2 розділу II Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 року № 230 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України», п. 7 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 9, ч. 3 ст. 46. ч. 2 ст. 77. ч. ч. 1, 3 ст. 242 КАС України. Вважає, що рішення не відповідає вищезазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Посилається на те, що на УПП в Харківській області ДПП покладено законом обовязок щодо проведення службового розслідування та службової перевірки, однак, суд першої інстанції при винесенні рішення не взяв до уваги зазначене положення, що і призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення, суд першої інстанції не звернув увагу, що у скарзі па незаконні дії працівника поліції позивач просив Начальника УПП в Харківській області ДПП надати відповідь на 6 запитань, однак у відповіді на скарги відповідач не надав чіткої та обґрунтованої відповіді на кожне поставлене запитання, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав позивача. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечує проти її задоволення та наполягає на законності рішення суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим та таким, що скасуванню не підлягає, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 15.02.2017 року інспектором роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Харкові лейтенантом поліції ОСОБА_4 відносно ОСОБА_1 була винесена постанова серії АР № 910567 про накладення адміністративного стягнення за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених с. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 425,00 грн.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2017 року по справі № 639/5484/17 вказане рішення про накладення штрафу було скасовано.

26.12.2017 року ОСОБА_1 О.М. звернувся до В.о. начальника Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 з письмовою скаргою у порядку Закону України «Про звернення громадян» до з приводу порушень закону, допущених інспектором роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Харкові лейтенантом поліції ОСОБА_4. Т.О. при винесенні постанови від 15.02.2017 року серії АР № 910567, в якій просив:

1. Повідомити, чи проводилась за вказаним фактом службова перевірка після винесення рішення суду, чи був притягнутий до відповідальності інспектор роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенант поліції ОСОБА_4;

2. В разі не проведення службової перевірки, провести службову перевірку, щодо дій інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4, яка винесла незаконну постанову про накладення адміністративного стягнення серія АР № 910567 від 15.02.2017 року;

3. Притягнути до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 за порушення ЗУ «Про Національну поліцію», Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків;

4. Відповідно до абз. 3, 5, 7 ст. 18, ч. 1 абз. 4 ст. 19 ЗУ «Про звернення громадян» подану скаргу розглянути за участю позивача або за участю його представника, після чого ознайомити позивача або його представника з матеріалами перевірки за його скаргою;

5. Розглянути скаргу у термін, встановлений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян»;

6. Письмово проінформувати про прийняте рішення негайно після його прийняття, а у випадку подовження строку розгляду - повідомити про це.

Відповідь на скаргу була надана листом від 01.02.2018 року № Г-2341/41/14/02-2018 за підписом Заступника начальника Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 в якій вказано, що з метою зясування обставин події, яка є предметом звернення і обґрунтованості наведених в ньому вимог, його розглядом був досліджений зміст певних документів, за розглядом яких не встановлено будь-яких фактичних даних, які б обєктивно свідчили на користь наявності законних підстав для задоволення окремих вимог звернення ОСОБА_1, у звязку з чим його було визнано закінченим, а наведені вимоги - такими, які лише частково підлягають задоволенню, а саме ті, що викладені в п. п. 2, 4, 5 та 6 обґрунтованими і такими які підлягають задоволенню, прохання зазначене в п. 3 - безпідставним і таким, яке не підлягає задоволенню.

Вважаючи таку відповідь відповідача неповною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність вчинених дій та прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюється Законом України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі ОСОБА_5 №393/96).

Положеннями ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» встановлено право громадян України звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про звернення громадян», до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян).

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян»).

Згідно із ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що у скаргах на незаконні дії працівника поліції позивач просив Начальника УПП в Харківській області надати відповідь на 6 запитань. Однак, у відповіді на скарги відповідач не надав чіткої та обґрунтованої відповіді на кожне поставлене позивачем запитання, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав позивача.

Так, апелянт зазначив, що у позовній заяві щодо необґрунтованості наданої відповіді позивач вказував, що при наданні відповіді відповідач жодним чином не врахував ті підстави, про які позивач зазначав у своїй скарзі, а саме те, що позивач просив провести службову перевірку (розслідування) з підстав неналежного виконання службових обовязків інспектором поліції, а також порушення вимог нормативних актів під час виконання службових обовязків. Однак, підставою для відмови у задоволенні скарги, відповідач зазначив лише про відсутність окремої ухвали суду (що є лише однією із підстав для проведення службового розслідування). У листі від 01.02.2018 року відповідач жодним чином не зазначив, чому не було задоволено вимоги про проведення службової перевірки (розслідування) саме з підстави неналежного виконання інспектором поліції службових обовязків та порушення вимог чинних нормативних актів при виконанні службових обовязків.

Також апелянт зазначив, що у своїй скарзі він просив провести службову перевірку притягнути до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог законів України, Наказів МВС та Конституції України саме на підставі п. п. 2.2.1 п. 2.2 Порядку про проведення службового розслідування, проте Заступник начальника УПП в Харківській області не звернув увагу на ті нормативні акти на які посилався ОСОБА_1 та безпідставно застосував зовсім інші положення відповідного пункту. Тобто, заступником начальника УПП в Харківській області при розгляді скарги не було застосовано ту норму права, яка підлягала застосуванню.

Щодо вказаних вище доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що скарга позивача розглянута 01.02.2018 року, тобто відповідь надана з додержанням строку розгляду скарг, визначених Законом України «Про звернення громадян».

У відповіді, наданій позивачу, стосовно п. 1 вказано, що службова перевірка після винесення постанови суду за даним фактом у відношенні інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 не проводилась.

Також, зазначено, що п. п. 2, 4, 5 та 6 є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а пункт 3 є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Крім того, позивача повідомлено, що підстави для притягнення поліцейського до відповідальності відсутні.

В свою чергу, у п. 3 скарги позивач просив притягнути до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 за порушення Закону України «Про Національну поліцію», Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2.1. Інструкції про проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України № 230 від 12.03.2013 року (в подальшому Інструкція) підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС (особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України) службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, повязані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Згідно з п. п. 2.2.1 п. 2.2. Інструкції, службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі: невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Пунктом 2.5 Інструкції передбачено, що підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в службових документах осіб РНС, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.

Відповідно до Рекомендації Комітету ОСОБА_6 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, питання щодо необхідності проведення службового розслідування є дискреційними повноваженнями Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції є за своєю правовою природою виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень), а втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження цього органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

В листі від 01.02.2018 року за вих. № Г-2341/41/14/02-2018 відповідач по справі повідомив ОСОБА_1, що розглядом його звернення не встановлено будь-яких фактичних даних, які б обєктивно свідчили на користь наявності законних підстав для задоволення, зокрема п. 3, який стосувався притягнення до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_4 за порушення Закону України «Про Національну поліцію», Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків.

Наявність підстав для проведення службового розслідування позивач по справі повязував виключно з тим, що інспектором роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_4 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 910567 від 15.02.2017 року, яка в подальшому була скасована постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2017 року (справа № 639/5487/17).

Вказане рішення районного суду обґрунтоване тим, що при винесенні оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення, відповідачем порушено норми чинних нормативно-правових актів, вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані. Наведене свідчить про те, що наслідком порушення інспектором вимог чинного законодавства стало скасування його рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності. В той же час, ця обставина не може слугувати безумовною підставою для проведення щодо цієї посадової особи службового розслідування та мати наслідком притягнення цієї особи до адміністративної та дисциплінарної відповідальності, оскільки службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником виключно у разі невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Права ОСОБА_1 фактично були поновлені цим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2017 року (справа № 639/5487/17) шляхом скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а в ході розгляду звернення позивача від 26.12.2017 року, з урахуванням вказаних у ньому доводів, відповідачем підстав для проведення службового розслідування та притягнення інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 до дисциплінарної та адміністративної відповідальності не встановлено.

При цьому, до дисциплінарної відповідальності поліцейського може бути притягнуто за порушення службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обовязків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. Встановлення цих обставини відбувається за наслідками проведення службового розслідування, крім випадків надходження до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення (п. 5 ст. 14 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України»).

Враховуючи те, що службове розслідування стосовно інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 не проводилося та до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення, відповідачем правомірно вказано про те, що п. 3 звернення (скарги на незаконні дії працівника патрульної поліції) позивача є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

При цьому, судом першої інстанції правомірно зазначено, що зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету ОСОБА_6 державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Щодо посилань апелянта на те, що у відповіді зазначалось про задоволення п. 2, колегія суддів зазначає, що вказане питання дослівно звучало: «В разі не проведення службової перевірки, провести службову перевірку щодо інспектора роти № № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4, яка винесла незаконну постанову про накладення адміністративного стягнення серія АР № 910567 від 15.02.2017 року».

Проведення службової перевірки стосовно працівника поліції чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до Прядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 року № 930 та Інструкції з організації контролю за виконанням документів у Національній поліції України, затвердженої наказом МВС України від 13.06.2016 року № 503, працівниками ГУ НП в області проводиться перевірка щодо встановлення наявності або відсутності дисциплінарного проступку в діях працівників ГУ НП в Харківській області.

В разі встановлення наявності дисциплінарного проступку в діях поліцейського, на підставі ст. ст.14, 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року № 2337-VIIІ, відповідно до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затверджених наказом МВС України від 07.11.2018 року № 893, призначається службове розслідування, за результатами якого винна особа підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності.

Судовим розглядом встановлено, що перевірка наявності ознак неправомірності дій працівника поліції ОСОБА_4 здійснено в ході розгляду звернення позивача відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

За результатами проведеної перевірки підстав для проведення службового розслідування не встановлено.

У відповіді від 01.02.2018 року заявнику розяснено, що його звернення, іменоване ним як «скарга на незаконні дії працівника патрульної поліції», розглянуто в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян». З огляду на прохання заявника розглянути звернення в його присутності, відбувався саме розгляд звернення, що відповідає вимогам ст. 18 Законом України «Про звернення громадян».

Отже, під час надання відповіді ОСОБА_1 задоволено вимоги заявника саме щодо розгляду звернення, а не проведення службової перевірки, тому, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог Закону України Про інформацію не безпідставними.

Таким чином, відповідачем по справі у повному обсязі розглянуто звернення позивача на надано обґрунтовану відповідь щодо кожного з пунктів.

Доводи позивача з приводу не надання чіткої та обґрунтованої відповіді на кожне поставлене позивачем запитання є безпідставними та спростовуються наведеними вище обставинами.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 року у справі «ОСОБА_7 проти Іспанії», від 22.02.2007 року у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 року у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 року у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_8 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого ним рішення.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 року по справі № 2040/6066/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_9 ОСОБА_10
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року