Справа № 820/4086/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.Справа № 820/4086/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Бегунца А.О. , Подобайло З.Г. ,

при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління ДФС у Харківській області та Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 (повний текст складено 23.08.2018, головуючий суддя І інстанції Бабаєв А.І., м.Харків) по справі № 820/4086/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області, Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкових вимог,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі - ГУ ДФС у Харківській області) та Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі Київська ОДПІ), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.05.2016 № 4265-1301, податкову вимогу від 29.08.2016 № 4065-17 та податкову вимогу від 01.09.2017 № 33991-17.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 по справі № 820/4086/18 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_3:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 4265-1301 від 19.05.2016 Державної податкової інспекції у Московському районі міста Харкова Головного управління ДФС у Харківській області;

- визнано протиправним та скасовано податкову вимогу № 33991-17 від 01.09.2017 ГУ ДФС у Харківській області;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено;

- стягнути з ГУ ДФС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп.;

- стягнуто з Київської ОДПІ за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп.;

- стягнуто з ГУ ДФС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 1750 грн. 00 коп.;

- стягнуто з Київської ОДПІ за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 1750 грн. 00 коп.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Харківській області та Київська ОДПІ подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Представник Головного управління ДФС у Харківській області та Київської ОДПІ підтримав доводи апеляційних скарг та наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення. Надав відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень підвалу: № 29, 30, нежитлових приміщень 1-го поверху: частина торгівельного залу № 20, 21, 22, 23, 24, 25, 33, 34 за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 8.

Рішенням 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 №1209/13, затверджено Технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 та визначено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова у сумі 291,18 грн.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна право власності на вказані приміщення зареєстроване 19.04.2016.

ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС України в Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення № 4265-1301 від 19.05.2016, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб, у розмірі 2510,38 грн.

Київською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області винесено податкову вимогу № 4065-17 від 29.08.2016, згідно якої у позивача наявний податковий борг у розмірі 5974,71 грн.

В подальшому, 31.08.2016 податкову вимогу № 4065-17 від 29.08.2016 відкликано контролюючим органом.

ГУ ДФС у Харківській області винесено податкову вимогу № 33991-17 від 01.09.2017, згідно якої позивачу визначено податковий борг у розмірі 6333,19 грн.

15.11.2017, у зв'язку з проведенням перерахунку ОСОБА_3 земельного податку за 2017 рік, розмір податкового боргу, визначений позивачу у податковій вимозі, було зменшено.

Після перерахунку податковий борг за податковою вимогою № 33991-17 від 01.09.2017 став складати 2661,10 грн

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що розрахункова площа земельної ділянки, стосовно якої контролюючим органом визначається податкове зобов'язання із земельного податку, повинна бути розрахована пропорційно до частки нежитлових приміщень позивача в загальній площі нежитлової будівлі. З огляду на це, суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення № 4265-1301 від 19.05.2016 Державної податкової інспекції у Московському районі міста Харкова ГУ ДФС у Харківській області та податкової вимоги № 33991-17 від 01.09.2017 ГУ ДФС у Харківській області.

Щодо податкової вимоги Київської ОДПІ № 4065-17 від 29.08.2016 суд першої інстанції відмітив, що остання не може нести негативних наслідків для позивача, оскільки є відкликаною податковим органом.

Також судом першої інстанції зазначено, що матеріалами справи підтверджено понесення судових витрат позивачем та з огляду на задоволення позовних вимог такі витрати стягненню із субєктів владних повноважень пропорційно.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України (далі - ПК України) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями п.287.6 ст.286 ПК України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до п.п.271.1.1 п.271.1 ст.271 ПК України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Згідно зі ст. 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до п. 285.1 ст. 285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Положеннями п.286.5 ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до п.286.6 ст. 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Згідно із п.286.6 ст.286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Положеннями п.287.5 ст.287 ПК України передбачено, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення рішення.

Такими чином, для визначення площі земельної ділянки, щодо якої здійснено розрахунок величини земельного податку, необхідно з'ясувати: загальну площу відповідної нежитлової будівлі, загальну площу земельної ділянки, на якій розташована дана нежитлова будівля , та здійснити розрахунок площі частки земельної ділянки, якою користується позивач, пропорційно до частки його нежитлових приміщень в загальній площі нежитлової будівлі.

В свою чергу, податковим органом розрахунок земельного податку ОСОБА_3 здійснювався на підставі нормативно грошової оцінки земельної ділянки площею 532,1 від 30.11.2007, яка складала 229939,00 грн., з урахуванням коефіцієнтів індексації, що застосовувалися кумулятивно, виходячи з дати проведення нормативної грошової оцінки, тобто починаючи з 2008 року. При цьому застосовано наступні коефіцієнти: за 2008 рік - 1,152, за 2009 рік - 1,059, за період з 2010 року по 2013 року -1, за 2014 рік - 1,249, за 2015 рік - 1,433.

Так, земельний податок нараховано ОСОБА_4 у наступному розмірі 2510,38 грн., а саме: (229939 грн. * 1,152 * 1,059 * 1 * 1,249 * 1,433 * 1%) / 2.

Тобто, податковим органом при розрахунку земельного податку ОСОБА_3 не враховано загальну площу нежитлової будівлі та відповідної земельної ділянки, а також частку такої земельної ділянки, якою користується позивач, пропорційно до частки його нежитлових приміщень в загальній площі нежитлової будівлі, а тому є правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність розрахунку земельного податку позивачеві у вищезазначеному розмірі.

Щодо податкової вимоги Київської ОДПІ № 4065-17 від 29.08.2016 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 60.1.2 п. 60.1 ст. 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу. Податкова вимогу № 4065-17 від 29.08.2016 відкликана відповідачем 31.08.2016 року.

Згідно із ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 03.04.2018 по справі № 592/11328/17.

Щодо стягнення із відповідачів судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із ч.ч.1 та 2 до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно ч.ч.3-5 до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.ч.1, 3, 7, 9 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт щодо надання правничої допомоги адвоката, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Крім того, до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Таким чином, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної адміністративної справи, що розглядається судом, і за надання правової допомоги за визначених законом обставин: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Так, в матеріалах справи наявний оригінал квитанції №63 від 17.05.2018 про сплату судового збору за подання адміністративного позову до адміністративного суду у розмірі 704,80 грн.

На підтвердження надання та отримання позивачем правничої допомоги адвоката ОСОБА_3 надано до матеріалів справи копії договору про надання правової (правничої) допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордеру, актів приймання-передачі наданих послуг, довідок про отримання адвокатом грошових коштів від позивача.

Проте, із наданих позивачем документів не можливо однозначно встановити реальність та співмірність обсягу наданих/отриманих послуг (виконаних робіт) із їх вартістю, що сплачена позивачем, оскільки ОСОБА_3 приймав особисту участь у всіх судових засіданнях суду першої інстанції та особисто підписував усі процесуальні документи та заяви.

Крім того, із матеріалів справи не вбачається виникнення під час її розгляду певних особливостей, які ускладнювали б її, що вказує на її незначну складність, що свідчить про неспівмірність наданих/отриманих послуг (виконаних робіт) із їх вартістю.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження оплати ОСОБА_3 отриманих послуг з надання правової допомоги адвокатом, до суду надано копію довідки від 12.04.2018, видану самим адвокатом ОСОБА_5 У вказаній довідці адвокат зазначає, що ним отримано від позивача за договором №5/2018 від 10.04.2018 про надання правової допомоги 7000,00 грн. (а.с.46)

Однак, така довідка не є належним документом про оплату витрат на правову допомогу.

Інших доказів (квитанцій, платіжних доручень тощо) про здійснення позивачем оплати за вказаним договором про надання правової допомоги до суду не надано.

З огляду на вказане, судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про стягнення із відповідачів судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів частково погоджується із висновком суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції лише частково.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи , що висновки суду першої інстанції в частині вирішення вимог щодо витрат на правову допомогу не відповідають обставинам справи, рішення в цій частині підлягає скасуванню з прийняття постанови про відмову у задоволенні в цій частині вимог. Керуючись ст.ст.2, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області та Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 по справі № 820/4086/18 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 по справі № 820/4086/18 - скасувати в частині стягнення стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області (, 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 61202, АДРЕСА_1) витрати на правничу допомогу в сумі 1750 (одна тисяча сімсот п'ятдесят) грн. 00 коп. та стягнення з Київської обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (, 61002, м. Харків, вул. Чернишевська, 41) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 61202, АДРЕСА_1) витрати на правничу допомогу в сумі 1750 (одна тисяча сімсот п'ятдесят) грн. 00 коп.

Прийняти в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2018 по справі № 820/4086/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 25 березня 2019 року.

.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8