Справа № 1340/5246/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/620/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року в справі №1340/5246/18 (суддя Брильовський Р.М., м. Львів, повний текст рішення складено 18.12.2018) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні ,-

встановив:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (06.03.2018) компенсації за неотримане речове майно; стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.03.2018 по 28.08.2018 у сумі 44159,24 грн.

Рішенням від 13 грудня 2018 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.

Визнав протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків частини компенсації за неотримане речове майно.

Стягнув із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 06.03.2018 року по 28.08.2018 року у сумі 44159 (сорок чотири тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн 24 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає, що компенсація вартості за неотримане речове майно визначена постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. Днем звільнення, відповідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» днем вважається день виключення із списків військової частини, що не дає підстав для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Крім того, військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Адміністрація Державної прикордонної служби України) та фінансується з державного бюджету, тому відповідач не може передбачати наперед компенсаційні витрати, для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу.

До того ж, суд першої інстанції не врахував, що позивач був поінформований щодо порядку черговості з приводу отримання коштів та надав згоду очікувати виплату по мірі надходження коштів.

Не погоджується апелянт і з застосуванням судом першої інстанції до спірних відносин норм КЗпП України, оскільки позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, правовідносини, що виникли між особами, які брали участь у справі, є адміністративно - правовими та пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, регулюються законодавством у сфері проходження військової служби.

Таким чином, зазначені правовідносини регулюються статутами Збройних Сил України, Законами України Про військовий обов`язок і військову службу, Про Державну прикордонну службу України та відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого позивачем рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги за їх безпідставністю, висловив позицію щодо правомірності оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Наказом № 33-ос від 06.02.2018 року начальника Львівського прикордонного загону, сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «і» пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту). (а.с.11)

На підставі вищевказаного наказу, 06.03.2018 року начальником Львівського прикордонного загону прийнято наказ № 56-ос, яким позивача виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення. (а.с. 12)

Відповідно до службової записки від 06.03.2018 року розмір грошової компенсації, нарахованої за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ згідно з довідкою-розрахунком №26 сержанта ОСОБА_1 становить 14485,01 грн. (а.с.14)

Відповідно до довідки Львівського прикордонного загону про виплату компенсації за неотримане речове майно, сержанту ОСОБА_1 нараховано компенсацію в сумі 14485,01 грн, яка була виплачена 28 серпня 2018 року у сумі 14267,73 грн (утримано військовий збір 217,28 грн). (а.с.16)

Листом від 29.10.2018 року №723/К-21 Львівський прикордонний загін на запит позивача повідомив, що ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 14485,01 грн, але не виплачено в день звільнення у зв`язку з відсутністю відкритих асигнувань для її виплати. Дані в потребі коштів для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям, відповідно до наказу АДПСУ від 29.12.2017 №753-аг «Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2018 році», подаються щотижнево в телефонному режимі та щомісячно до 5 числа в письмовому вигляді у відділ речового забезпечення АДПСУ. Також вказано, що позивач в рапорті зазначив, що грошову компенсацію за неотримане речове майно зобов`язується очікувати до моменту надходження коштів на відповідний рахунок прикордонного загону та проведення оплати Державним казначейством.(а.с.13)

Повний розрахунок з позивачем проведено 28.08.2018 року, що підтверджується сторонами і не оспорюється.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати в день виключення зі списків особового складу компенсації за неотримане під час проходження військової служби речового майна протиправними, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що невиплата позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в день його виключення зі списків частини свідчить по те, що повний розрахунок з останнім не було проведено, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009) встановлено умови укладення контрактів з військослужбовцями, порядок проходження служби та підстави її припинення.

Відповідно до пункту 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Матеріалами справи, а саме листом відповідача від 29.10.2018 №723/К-21 підтверджується, що несвоєчасну виплату грошової компенсації, відповідач, покликаючись на Порядок №178, відповідно до якого виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Адміністрацією Держприкордонслужби, на відповідний рік, пояснює відсутністю коштів для такого виду виплат.

Проте, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, через що в цій частині заявлений позов підлягає задоволенню.

Щодо вирішення решти позовних вимог, колегія суддів враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку,- наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Як встановлено під час судового розгляду, в день виключення позивача із списків частини (06.03.2018), такому не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. На підставі наведеної обставини обґрунтованим є висновок суду про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

За таких обставин, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995.

Так, з врахуванням положень зазначеного вище Порядку та даних особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 про отримане грошове забезпечення, зокрема, за два останні місяці перед звільненням, суд першої інстанції правильно визначив середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 06.03.2018 по день фактичного розрахунку 28.08.2018 (176 днів), виходячи з розрахунку 250,90 грн в день, у розмірі 44159 грн 24 коп. (250,90 грн*176 дні).

Щодо покликань апелянта на те, що позивач погодився очікувати виплату спірної суми компенсації по мірі надходження коштів, не спростовує обставин несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно позивачу.

Покликання скаржника на порядок виділення та поступлення бюджетних коштів для виплати компенсації за неотримане речове майно, інші процедурні питання не підлягають дослідженню судом, оскільки позивач не є учасником таких відносин, а останні виходять за межі даного позову.

При цьому, обґрунтування неможливості виплати відповідачем такої компенсації в день звільнення відповідними законодавчими нормами не може братися до уваги, оскільки тривалий і багатоскладовий процес виділення бюджетних коштів не може заперечувати право особи на своєчасний розрахунок з ним при звільненні з публічної служби.

Тому, у спорі, що розглядається, суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.

Проте, такі докази відповідач не надав ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Оцінюючи в сукупності викладені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи вказане вище, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, зробив правильний висновок про задоволення адміністративного позову, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року в справі №1340/5246/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 21.03.2019.