Справа № 694/1000/16-а
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 694/1000/16-а Суддя (судді) першої інстанції: Сакун Д.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про:

- визнання неправомірними дій при постановленні рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком в 52 роки відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язання призначити та нарахувати пенсію на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку в 52 роки за віком починаючи з 08 червня 2015 року.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2016 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що вказана постанова Звенигородського районного суду винесена зі значними порушеннями норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції було скасовано та закрито провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 статті 157 КАС України (у редакції до 15 грудня 2017 року).

Постановою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 08 червня 2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отримавши відмову, ОСОБА_1 звернулась до суду.

За наслідком розгляду зазначеного позову постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2015 року у справі №694/1177/15-а у задоволенні позову було відмовлено з посиланням на недостатність доказів.

Зібравши нові докази, які б підтверджували факт проживання та реєстрації позивача в м. Звенигородка з 01 листопада 1988 року по 10 січня 2001 року, ОСОБА_1 10 травня 2016 року повторно звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додавши ряд нових документів.

За наслідком розгляду зазначеної заяви, відповідач листом від 21 червня 2016 року повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Вважаючи, що відмова відповідача у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку є необґрунтованою, порушує вимоги чинного законодавства та її права, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження періоду проживання чи роботи в зоні посиленого радіологічного контролю, що надавало би право на призначення пенсії на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім того, суд послався на те, що відповідачем правомірно було відмовлено у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах і у зв`язку з тим, що посвідчення ОСОБА_1 як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи визнано недійсним на момент її звернення за призначенням пенсії.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися, апеляційний суд виходив з такого.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 11 Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ризине Звенигородського району Черкаської області та згідно даних паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Звенигородським РВ УМВС України в Черкаській області 30 червня 2004 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10.01.2001 року по даний час.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 12 лютого 1985 року по 16 листопада 1988 року працювала в колгоспі «Дружба» в с. Березівка Маньківського району, а в період з 27 червня 1990 року по 31 грудня 1992 року вона працювала в м. Звенигородка Черкаської області.

06 жовтня 1984 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 . З 1986 року позивач з чоловіком проживали разом в с. Березівка Маньківського району Черкаської області, де чоловік позивача працював вчителем у місцевій школі, а позивач працювала у місцевому колгоспі «Дружба». Факт такого проживання підтверджується копією земельної шнурової книги № НОМЕР_3 за період з 1983 року по 1985 рік включно колгоспу «Дружба».

20 серпня 1988 року позивач з чоловіком купили 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_2 . Даний факт встановлено постановою суду від 28 серпня 2015 року при розгляді справи 694/1177/15-а, тому повторному доказуванню не підлягають відповідно до ч.1 статті 72 КАС України.

25 жовтня 1988 року ОСОБА_1 , чоловік ОСОБА_2 , неповнолітні діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , виїхали з с. Березівка Маньківського району Черкаської області в м. Звенигородка, що підтверджується копією земельної шнурової книги №240 колгоспу «Дружба» за період з 1986 року по 1990 рік включно.

В той час позивач перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною до трьохрічного віку, тому при від`їзді залишила заяву про виключення її з членів колгоспу «Дружба» у зв`язку з переміною місця проживання. Пізніше позивач забрала трудову книжку, де був проставлений запис про звільнення з членів колгоспу в зв`язку з переміною місця проживання з 16 листопада 1988 року.

Після переїзду родина позивача стала проживати всією сім`єю у їх власному будинку АДРЕСА_2 , який належав їм відповідно до договору купівлі-продажу від 20 серпня 1988 року.

Факт проживання родини ОСОБА_1 за вказаною адресою пітверджується наступними доказами.

Копією технічного паспорта на будинок АДРЕСА_2 , де внесені відмітки про нових власників, а саме - ОСОБА_2 .

Копією договору дарування від 08 жовтня 1996 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 частину жилого будинку по АДРЕСА_3 і адреса обдарованого ОСОБА_2 вказана як « АДРЕСА_2 ».

Копіями витягів щодо прав власності на житлові будинки по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_4 , де в розділі III графи 4 (коли і звідки прибув) напроти прізвищ ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказано « 10 січня 2001 року АДРЕСА_5 ».

Довідкою Звенигородської с/ш №1 від 23 червня 2016 року №124, відповідно якої донька позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчалася з 01 вересня 1992 року в школі і місце проживання її на той час було АДРЕСА_2 .

Довідкою Звенигородського районного військового комісаріату, копією військового квитка та копією облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_4 на ім`я чоловіка позивача - ОСОБА_2 підтверджується, що останній був поставлений на облік в Звенигородському РВК 01 листопада 1988 року і місце проживання його на той час було вказане як АДРЕСА_2 .

Копією договору купівлі-продажу від 05 січня 2001 року буд. АДРЕСА_4 , місце проживання покупця ОСОБА_2 вказано АДРЕСА_2 .

Копією амбулаторної картки доньки позивача - ОСОБА_7 , на титульній сторінці якої вказана адреса: АДРЕСА_5 , а на вкладному листі якої міститься напис « АДРЕСА_5 » закреслена та дописано іншим фарбником « АДРЕСА_4 ».

Копіями чорнобильських посвідчень на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Копією архівного витягу протоколу №28 вручення державних посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 17 грудня 1993 року, де за №11 вказана ОСОБА_6 і місце її проживання вказане як «м. Звенигородка».

Копією архівного витягу протоколу №74 вручення державних посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, від 22 січня 1993 року, де за №66 вказана ОСОБА_1 і місце її проживання вказане як « АДРЕСА_2 ».

Копією архівного витягу списку осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесених до 4-ї категорії, по Звенигородському району (заміна посвідчень), де за №4 вказана ОСОБА_7 .

27 червня 1990 року позивач влаштувалася на роботу в Звенигородське ВКП по побутовому обслуговуванню населення і працювала там до 31 грудня 1992 року включно. Даний факт також був встановлений постановою суду при розгляді справи 694/1177/15-а, тому повторному доказуванню не підлягає відповідно до ч.1 статті 72 КАС України.

Копією договору купівлі-продажу від 07 листопада 2011 року, відповідно до якого позивач продала ОСОБА_8 будинок АДРЕСА_2 , що підтверджує факт наявності в приватній власності цього будинку, де проживала родина позивача до переїзду на АДРЕСА_4 .

Також факт проживання в період з 01 листопада 1988 року по 10 січня 2001 року в АДРЕСА_5 підтверджується актом депутата та довідкою міської ради.

Крім того, в процесі розгляду справи судом були витребувані копія Ф-1 на ім`я позивача, де відзначено отримання нею паспортів, та копія талону місця реєстрації в Україні, і в п. 11 талону вказано, що ОСОБА_1 прибула на АДРЕСА_6 .

Також в процесі розгляду справи позивачем було додано копію свого попереднього паспорту серії НОМЕР_5 , в якому збереглася відмітка про прописку позивача в АДРЕСА_2 в період часу з 01 листопада 1988 року до 10 січня 2001 року. У вказаному паспорті була допущена помилка у прізвищі позивача, внаслідок чого його було замінено. Наведене підтверджується довідкою Звенигородського районного відділу управління Державної міграційної служби України від 20 вересня 2018 року.

Як зазначалося вище, 10 травня 2016 року всі вищевказані документи були надані позивачем Управлінню пенсійного фонду України в Звенигородському районі із повторною заявою про призначення мені пенсії на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» при досягненні мною віку 52 роки.

Листом від 21 червня 2016 року їй було повідомлено, що відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні мені пенсії зі зменшенням пенсійного віку згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не має достатнього періоду проживання чи роботи в зоні посиленого радіологічного контролю. При цьому, підстави для відмови аналогічні тим, що були наведені у відмові при первинному зверненні, а всі нові докази, які були надані позивачем в повторній заяві, не були взяті до уваги і їм не була надана будь-яка оцінка.

Між тим, на підставі наявних матеріалів справи суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично в період з 01 листопада 1988 року по 01 січня 1993 року прожила в м. Звенигородка, яке відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 категорія) протягом 4 років 2 місяців у власному будинку і була прописана по місцю проживання, що надає їй право на зменшення пенсійного віку на п`ять років.

Щодо твердження відповідача та суду першої інстанції про визнано недійсним посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи на момент звернення позивача за призначенням пенсії, то колегія суддів не приймає його до уваги, оскільки наразі рішенням комісії Черкаської облдержадміністрації з питань видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відмінено рішення комісії Черкаської облдержадміністрації №5 від 27 травня 2016 року в частині визнання недійсним посвідчення категорії 4 № НОМЕР_6 , видане 01 лютого 1993 року Звенигородською райдержадміністрацією та поновлено статус позивача як потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Окремо слід зазначити, що згідної ч.2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, в даному випадку саме на відповідача покладено зобов`язання довести факт не проживання позивача в її власному будинку АДРЕСА_2 з 01 листопада 1988 року по 10 січня 2001 року, а в іншому місці, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.

Проте, відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження правомірності своєї позиції, не спростував надану позивачем інформації, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що пенсійний орган незаконно відмовив апелянту у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зі змісту ч.3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 статті 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт.

Конституційний Суд України неодноразово (зокрема, рішення від 11 жовтня 2005 року № 8- рп/2005, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 листопада 2008 року № 26- рп/2008 ) розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов протиправного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії та зобов`язання призначити та пенсію відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи було з`ясовані неповно, та як наслідок було прийняте необґрунтоване судове рішення, що є підставою для його скасування апеляційним судом та прийняття нового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати неправомірними дій Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області при постановленні рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку в 52 роки відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

Зобов`язати Звенигородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області призначити та нарахувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку в 52 роки відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 08 червня 2015 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку