Справа № 360/396/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/396/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати з 01.02.2018 року бездіяльність та рішення Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 протиправними та дискримінаційними за ознакою місця проживання;

- зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити щомісячну виплату пенсії та виплатити з 01.02.2018 року виниклу заборгованість з несплаченої пенсії ОСОБА_1;

- зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити з 01.03.2018 року компенсацію за втрату частини доходів ОСОБА_1 нараховану по місяць, в якому буде провадитися виплата заборгованості з несплаченої пенсії;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області подати до суду у встановлений судом строк з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду (а.с.3-9).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач знаходиться на пенсії та отримує пенсію за віком. У зв'язку з розпочатою Антитерористичною операцією на сході України, з липня 2014 року за місцем проживання позивача в м. Луганськ, Луганської області, було припинено виплату пенсій, внаслідок неможливості доставки грошей на тимчасово окуповану територію. Тому позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області із заявою про виплату пенсії. На підставі чого, пенсійна справа позивача була поставлена на облік та розпочата виплата пенсії, шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок. Крім того, 01.07.2015 року позивач була змушена стати на облік, як внутрішньо перемішена особа в смт. Біловодськ, Біловодського району. Луганської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.07.2015 року № 920027149, яка діє безстроково та яка була надана позивачем до Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», Управління Пенсійного фонду України в Біловодському районі Луганської області реорганізовано шляхом злиття з Управлінням Пенсійного фонду України в Міловському районі Луганської області та утворено Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області. Таким чином, Біловодське об'єднане управління ПФУ Луганської області є правонаступником Управлінням ПФУ в Біловодському районі Луганської області, а відтак відповідачем. 22.09.2018 року, у зв'язку з тим, що склалось вкрай скрутне матеріальне становище, з метою зняття накопичених коштів на своєму пенсійному картковому рахунку позивач вирішила з'ясувати залишок коштів на ньому та зателефонувала на гарячу лінію АТ «Ощадбанк». В розмові з оператором, позивачу стало відомо, що зарахування щомісячних пенсійних виплат на картковий рахунок припинилося у лютому 2018 року, після чого кошти більше не надходили, а на рахунку залишок декілька гривень. Однак, причину не зарахування на рахунок пенсійних виплат оператор пояснити не зміг та запропонував звернутись з цього приводу до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України. 12.10.2018 року, з метою з'ясування підстав припинення виплати пенсії, позивач направила поштою до Управління ПФУ відповідну заяву про надання інформації від 08.10.2018 року. Відповідно до поштового повідомлення № 61, Управління ПФУ отримало заяву 16.10.2018 року. Не зважаючи на наведене, за адресом для листування (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. № 74, офіс № 40) вказаним позивачем у Заяві. Однак, відповідь Управління ПФУ позивачу так і не надало. Стосовно відмови Управлінням ПФУ надати позивачу інформацію на Заяву, позивач вважає таку поведінку продовженням ганебного та зухвалого знущання над літньою людиною, шляхом дискримінаційного поводження з позивачем і відмовою в наданні інформації. Пенсія є єдиним джерелом доходу, а тому позивач звернулась до суду за захистом своїх прав і інтересів з цього приводу.

Відповідач до відділу діловодства та обліку звернення громадян 28.02.2019 за вхідним реєстраційним номером 11054/2019 надав відзив на позовну заяву від 28.02.2019 №1053/07-18 (а.с.64-65), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що з липня 2015 року ОСОБА_1 взято на облік до Біловодського об'єднаного управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. Пенсія виплачувалась з 01.08.2014 по 31.12.2017 року. З 31.12.2017 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена на підставі інформаційного обміну з Управлінням соціального захисту населення. З огляду на вищенаведене, Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до управління необґрунтованими.

Ухвалою суду від 01.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 04.03.2019 вирішено призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін на 21 березня 2019 року (а.с.61-62).

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.66,69).

Також на виконання ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на офіційному веб-сайті розміщено оголошення про виклик до суду (а.с.65).

Представник відповідача у судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.64).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 29.09.1999 року Артемівським РВ УМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.31).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_3 (а.с.33).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці від 01.07.2015 №920027149 позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування є АДРЕСА_2 (а.с.34).

На виконання ухвали суду від 01.02.2019 Управління праці та соціального захисту населення Біловодської райдержадміністрації надало інформацію, в якій зазначило, що довідку ВПО №920027149 від 01.07.2015 скасовано 29.10.2018 на підставі п.п.3 п.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с.44).

В 2015 році позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з Артемівського району м.Луганська, у зв'язку з тим, що змінено місце проживання (зворотній бік а.с.54).

Розпорядженням УПФУ в Біловодському районі №23688 від 16.07.2015 позивача взято на облік з 01.07.2014 (а.с.52).

В матеріалах справи наявна заява позивача від 01.03.2016, в якій просив виплачувати пенсію через відділення АТ "Ощадбанк" (а.с.57).

З наданої відповідачем довідки від 20.03.2019 вбачається, що з лютого 2018 року позивач не отримує пенсію, в останнє пенсію позивач отримав в січні 2018 році в розмірі 1564,64 грн (а.с.71).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як зазначив відповідач, з 31.12.2017 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена на підставі інформаційного обміну з Управлінням соціального захисту населення.

Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження таких тверджень.

Крім того, з вищеописаних наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу, починаючи з 31.12.2017 взагалі не приймалося.

Водночас Законом № 1058-IV взагалі не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як інформаційний обмін з Управлінням соціального захисту населення.

Суд зазначає, що позивачу не виплачується пенсія саме з лютого 2018 року, а не з 31.12.2017, як зазначено у відзиві відповідача (а.с.71).

Посилання відповідача на те, що призупинення виплати пенсії є правомірним, оскільки відбулось на підставі Постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637, від 01.10.2014 №509, від 08.06.2016 №365 суд вважає неприйнятними з наступних підстав.

Так за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності ( п. 25 рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсію за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати та нарахування пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу починаючи з 01.02.2018.

Відновленням порушеного права позивача є зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії позивачу з 01.02.2018.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною, суд зазначає, що оскільки викладений вище спосіб захисту забезпечить ефективний захист прав позивача, тому не вважає за необхідне додатково визнавати її дискримінаційною.

Що стосується скасування довідки ВПО позивача, то суд вважає, що вказана обставина не впливає на виплату пенсії позивачу, оскільки позивач продовжує бути громадянином України, який має конституційне право на пенсійне забезпечення і це право не ставиться в залежність від наявності або відсутності у нього довідки ВПО. Крім того, вказана підстава не підпадає під випадки передбачені ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV.

Верховний Суд з цього приводу висловив свою позицію у постановах від 27.06.2018 у справі № 688/1196/17 та від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон № 2050) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 4 Закону №2050 та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 7 Закону №2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналізуючи вказані норми права, суд дійшов до висновку про те, що позивач набуває права звернення до суду з такими вимогами лише після отримання відмови відповідача у виплаті йому компенсації.

Позивачем не надано суду доказу того, що він звернувся з вимогою до відповідача про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а останній відмовив йому в цьому.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення лише за один місяць.

За інформацією відповідача остання виплата пенсії позивачу була проведена у лютому 2018 року у розмірі 1564,64 грн (а.с.71). Таким чином сума стягнення за один місяць складає 1564,64 грн.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при розгляді типової справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 01.02.2019 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання адміністративного позову до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (а.с.35-36).

Оскільки ухвалою суду від 01.02.2019 позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Біловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та не виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2018 року.

Зобов'язати Біловодське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92800, Луганська область, Біловодський район, смт.Біловодськ, вул.Центральна, буд.77, ) поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років з виплатою усієї заборгованості по пенсії, що виникла за період її несплати, починаючи з 01 лютого 2018 року.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1564 (одна тисяча п'ятсот шістдесят чотири) гривні 64 копійки.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова