Справа № 640/1268/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Справа № 640/1268/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 березня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до Департаменту Державної виконавчої служби

Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною

та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження за заявою позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що відповідачем було подано відзив на його позовну заяву з пропуском строку, не направлено копію такого відзиву стороні позивача, а суд, у порушення норм процесуального кодексу порушив строки розгляду адміністративного позову, витребував додаткові докази поза межами судового засідання, в день ухвалення оскаржуваного судового рішення головуючим суддею прийнято ще 14 рішень в інших справах, що, на думку апелянта, свідчить про порушення таємниці нарадчої кімнати у цій справі.

Також, апелянт посилався на те, що його заява про відкриття виконавчого провадження була отримана відповідачем 14.01.2019 р., а не 24.01.2019 р., що не було враховано судом першої інстанції, і що копія ухвали суду про відкриття провадження у справі була ним отримана лише за 4 дні до судового розгляду, тому він не мав можливості змінити предмет і підстави позову.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та додав, що відповідач, у порушення вимог КАС України не надсилав стороні позивача копії документів, які подавав суду, і що сторона позивача ознайомилась з матеріалами справи лише після ухвалення оскаржуваного рішення, а тому не знала про наявність повідомлення відповідача про повернення виконавчого документа від 28.01.2019 р., у зв'язку з чим позивач не міг змінити предмет та підстави позову. Крім того, вважав, що оскільки ця справа розглядалась судом у порядку спрощеного провадження, то сплили строки для зміни предмету чи підстав позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.08.2017 р. у справі № 826/27223/15 було визнано неправомірними дії директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. щодо незаконного звільнення ОСОБА_2 із займаної посади, скасовано наказ директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України Верби А.В. від 09.12.2015 р. № 138, поновлено позивача на посаді начальника Центральної діагностичної паталого-анатомічної лабораторії Міністерства оборони України - лікарем патологоанатомом та стягнуто з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.09.2018 р. судом накладено на керівника, відповідального за виконання рішення - Міністра оборони України Полторака Степана Тимофійовича штраф у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 35 240,00 грн. за невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.08.2017 р. в адміністративній справі № 826/27223/15.

Половину штрафу в розмірі 17 620,00 грн. стягнуто на користь ОСОБА_2, а іншу половину у розмірі 17 620,00 грн. - на користь Державного бюджету України.

11.09.2018 р. видано виконавчий лист в адміністративній справі № 826/27223/15 щодо стягнення за невиконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.08.2017 р. на користь ОСОБА_2 з Міністра оборони України Полторака Степана Тимофійовича половини штрафу в розмірі 17 620,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 р. у вказаному виконавчому листі від 11.09.2018 р. виправлено помилку, зазначивши у відомостях про боржника Полторака Степана Тимофійовича дату народження, оскільки Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.10.2018 року на заяву позивача про примусове виконання рішення надано повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачеві без прийняття до виконання в зв'язку з тим, що у виконавчому документі в якості боржника зазначено посадову особу яка є фізичною особою, проте не вказано дату народження боржника та його ідентифікаційний код.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.01.2019 р. виправлено помилку у виконавчому листі від 11.09.2018 року, зазначивши у відомостях про боржника Міністра оборони України Полторака Степана Тимофійовича реєстраційний номер облікової картки платника податків

11.01.2019 р. позивачем поштовим зв'язком направлено на адресу відповідача заяву про примусове виконання рішення суду в адміністративній справі, яке отримано відповідачем 24.01.2019 р. та зареєстровано за № 2171.

28.01.2019 р. державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», в якому зазначено підстави відмови та порядок його оскарження.

Позивач, вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо не відкриття виконавчого провадження за його заявою (виконавчий лист по справі № 826/27223/15), звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5) (далі - Інструкція № 512/5).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У ч. 1 ст. 24 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу I Інструкції № 512/5 органами державної виконавчої служби, відповідно до пункту 3 розділу I Інструкції, є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Згідно з п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено бездіяльності, а вчинено певні дії та прийнято рішення у вигляді повідомлення про повернення виконавчого документу в порядку, визначеному законодавством, а також з того, що сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

При цьому, як свідчить аудіо-запис судових засідань від 11.02.2019 р. та від 14.02.2019 р. стороні позивача надавалась можливість в порядку ст. 47 КАС України змінити предмет та підстав позову, але сторона позивача скористалась правами на власний розсуд, відповідна заява суду першої інстанції подана не була.

З пояснень представника позивача, наданих суду апеляційної інстанції, вбачається, що зауважень на протоколи судових засідань стороною позивача не подавалося, з матеріалами справи вони ознайомились лише після ухвалення оскаржуваного рішення.

Перевіряючи доводи апелянта, судова колегія приходить до висновку про їх необґрунтованість з огляду на наступне.

Системний аналіз викладених вище правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством чітко визначено процедуру вирішення державним виконавцем питання щодо відкриття виконавчого провадження та розмежовано підвідомчість виконавчих документів органам ДВС.

У межах заявленого в даній справі адміністративного позову позивачем оскаржується бездіяльність відповідача щодо не відкриття виконавчого провадження за його заявою по виконавчому листу у справі № 826/27223/15.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції, при розгляді заяви позивача та вирішенні питання щодо відкриття виконавчого провадження відповідачем не було допущено бездіяльності, а напроти - вчинено певні дії, а саме: у межах компетенції розглянуто подану позивачем заяву та прийнято рішення у формі повідомлення щодо повернення вищевказаного виконавчого документу позивачу в порядку п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII.

Водночас, згідно з ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. А своїм правом, передбаченим ст. 47 КАС України, сторона позивача не скористалась.

При цьому, доводи апелянта про те, що копія ухвали суду про відкриття провадження у справі була отримана позивачем за 4 дні до судового розгляду, тому він не мав можливості змінити предмет і підстави позову, оскарживши вищезазначене повідомлення державного виконавця, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Тобто, п'ятиденний строк до першого судового засідання для зміни предмету або підстав позову, на якому наполягає апелянт та його представник, застосовується виключно, якщо справа розглядається в порядку спрощеного провадження, але дана справа розглядалася судом першої інстанції у відкритому судовому засіданні, а не за правилами спрощеного позовного провадження.

З приводу доводів представника апелянта про те, що стороні позивача не було відомо про наявність повідомлення державного виконавця від 28.01.2019 р. про повернення виконавчого документу, колегія суддів зазначає, що таке повідомлення було подано відповідачем до суду першої інстанції разом з відзивом на позовну заяву у складі матеріалів ВП № 58198989 /Т.1 а.с.46-63/, з яким, у відповідності до протоколу судового засіданні від 11.02.2019 р., позивач ознайомився /Т.1 а.с.65/. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 11.02.2019 р. в судовому засіданні за участю позивача було оголошено та досліджено матеріали виконавчого провадження та вручено копію відзиву на позовну заяву зы всіма додатками, якими, зокрема, є матеріали виконавчого провадження.

Крім того, пунктом 1 частини 3 статті 44 КАС України регламентовано право всіх учасників справи на ознайомлення з матеріалами справи і апелянтом або його представником ОСОБА_3 не надано суду жодних доказів, які б підтверджували позбавлення сторони позивача практичної можливості реалізувати таке право.

Також у частині 1 статті 231 КАС України закріплено право учасників справи подавати письмові зауваження щодо неповноти або неправильності технічного запису або протоколу судового засідання, які відповідно до частини 3 вказаної статті розглядаються ухвалою суду.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували подання стороною позивача зауважень у зазначеному порядку на будь-який з протоколів або технічних записів судових засідань в суді першої інстанції, і представником апелянта підтверджено, що він або його довіритель з такими зауваженнями не зверталися.

При цьому, повідомлення державного виконавця від 28.01.2019 р. щодо повернення виконавчого листа та/або дій щодо прийняття даного повідомлення чи розгляду заяви позивача від 11.01.2019 р. стороною позивача не оскаржувались, протиправними у порядку, визначеному законодавством, не визнавалися.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що у даному випадку відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача відкрити відповідне виконавче провадження, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Перевіряючи інші доводи апелянта щодо пропуску відповідачем строку на подання відзиву та не направлення його копії, а також щодо витребування додаткових доказів судом, які також не були отримані стороною позивача, порушення ч. 9 ст. 79 КАС України судова колегія приймає їх до уваги, оскільки вони підтверджуються матеріалами справи.

Разом з тим, порушення вказаних процесуальних норм не призвело до неправильного вирішення даної справи і у відповідності до вимог ст. 317 КАС України зазначені процесуальні порушення не є законодавчо визначеними підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 9, 80 КАС України суду надано повноваження вживати заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Вбачається, що докази, які були витребувані ухвалою Окружного адміністративного суду від 01.02.2019 р. дійсно мають вагоме значення для повного, всебічного та об'єктивного вирішення даного спору.

Твердження апелянта про те, що в день ухвалення судового рішення у даній справі суддею Маруліною Л.О. прийнято ще 14 рішень в інших справах, що, на думку апелянта, свідчить про порушення таємниці нарадчої кімнати, є не обґрунтованими, оскільки жодною нормою КАС України не передбачено обов'язку судді приймати лише одне рішення в день.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 228 КАС України під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Під час перебування в нарадчій кімнаті суддя не має права розглядати інші судові справи.

Однак, належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів порушення таємниці нарадчої кімнати саме у цій справі апелянтом суду надано не було і з матеріалів справи не вбачається.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, тому припущення в жодному разі не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Доводи апелянта про те, що його заява про відкриття виконавчого провадження була отримана відповідачем 14.01.2019 р., а не 24.01.2019 р., також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Крім того, у відповідності до штампу вхідної кореспонденції така заява отримана і зареєстрована відповідачем за вх. № 2171 саме 24.01.2019 р.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що згідно з наданою позивачем роздруківкою з веб-сайту «Укрпошта» його заява від 11.01.2019 р. разом з доданими до неї документами вручена представнику відповідача за довіреністю 14.01.2019 р.

Посилання апелянта на те, що 20.03.2019 р., тобто вже після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного у даній справі рішення, він звернувся до Солом'янського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві з виконавчим листом № 826/27223/15, але державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та зазначено, що його виконання підвідомче Департаменту ДВС, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки зазначені правовідносини виникли поза межами спору у даній справі та після прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 07.03.2019 р., виходять за межі позовних вимог і у відповідності до ст. 308 КАС України у даному випадку не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод…».

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального права та без допущення порушення норм процесуального права, які б надавали підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 березня 2019 року - без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 25 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: