Справа № 2040/7576/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Мельников Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 р. Справа № 2040/7576/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2018, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 2040/7576/18

за позовом ОСОБА_1

до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті надбавки до пенсії протиправними;

- зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати ОСОБА_1 надбавку до пенсії за період роботи з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року та виплатити її.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2018р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 згідно записів в трудовій книжці з 28 березня 1950 року по 01 вересня 1952 року працював в Камчатсько-Чукотському пароплавстві; з 01 вересня 1952 року по 20 червня 1957 року навчався в Сахалінському морехідному училищі; з 19 квітня 1952 року по 20 червня 1957року працював в Петропавлівському морському порту; з 21 червня 1957 року по 12 листопада 1958 року працював в Петропавлівському міському комітеті комсомолу; з 13 листопада 1958 року по 26 лютого 1960 року Камчатський обласний комітет ВЛКСМ; з 26 лютого 1960 року по 16 березня 1961 року Камчатський обласний комітет профсоюза працівників харчової промисловості; з 16 березня 1961 року по 01 вересня 1962 року Камчатський обласний комітет КПСС; з 01 вересня 1962 року по 31 липня 1966 року Хабаровська Вища партійна школа; з 17 серпня 1966 року по 02 листопада 1967 року Усть-Камчатський райком КПСС; з 02 листопада 1967 року по 26 січня 1970 року управління Камчатрибпрод; з 26 січня 1970 року по 27 січня 1971 року Камчатський обласний комітет; з 27 січня 1971 ркоу по 04 квітня 1973 року Камчатський обласний комітет народного контролю; з 04 квітня 1973 року по 10 березня 1975 року Камчатський судоремонтний завод «Фреза»; з 10 березня 1975 року по 18 квітня 1975 року працював в автоколоні № 1400 Камчатського транспортного управління ; з 18 квітня 1975 року по 13 квітня 1976 року працював в Камчатській філії «Дальрибвтуза»; з 13 квітня 1976 року по 10 липня 1989 року працював в аеропорту Петропавлівськ-2 Камчатської області; з 25 липня 1989 року по 26 вересня 1989 року Камчатский авіаційний загін ДВУ ГА.

06.02.2018р. позивач звернувся до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області із заявою від 06.02.2018 року, в якій просив нарахувати надбавку до пенсії за час роботи після призначення пенсії протягом 3, 5 років за трудовим договором на Камчатці з дозволу керівництва аеропорту Петропавловськ 2 з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року, що підтверджується розпискою (а.с. 28).

Листом від 20.02.2018 року № 78/К-14 Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області надало відповідь та повідомило позивача, що в матеріалах пенсійної справи знаходиться його заява від 15.03.1988 року про припинення виплати пенсії у звязку з бажанням працювати на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, а також заява від 17.08.1988 року з проханням виплачувати пенсію з липня місяця, з огляду на відмову працювати на надбавку до пенсії. Також вказано, що оскільки умови п. «в» ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не виконані документами не підтверджено роботу протягом повного року на умовах, що дають право на надбавку, підстави для призначення даної надбавки відсутні (а.с. 28, зв. бік).

Листом від 06.04.2018р. №400/К-14 Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області на звернення позивача від 11.06.2018 надало відповідь та повідомило, що Єлізовським відділом соціального забезпечення Камчатської області після звільнення з роботи у 1989 році надбавку до пенсії ОСОБА_1 встановлено не було, а отже підстав для перерахунку відповідно до п. в ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» немає (а.с. 19).

Також, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2018 року № 2407/К-12 на звернення позивача, яке надійшло до Пенсійного фонду України надано відповідь та повідомлено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області було направлено запит до управління Пенсійного фонду Російської Федерації в Єлізівському районі Камчатського краю щодо відмови ОСОБА_1 від пенсії у 1988 році у звязку з бажанням працювати на надбавку до пенсії та управлінням Пенсійного фонду Російської Федерації в Єлізівському районі Камчатського краю листом, яке надійшло до управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі 06.03.2012 року повідомлено, що ОСОБА_1 відмовлявся від отримання пенсії з 1503.1988 року по 15.08.1988 року та за матеріалами пенсійної справи у зазначений період встановлення надбавки до пенсії не вбачається. Крім того вказано, що чинним законодавством не передбачено встановлення надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку (а.с.20).

Вважаючи дії відповідача протиправними щодо відмови в нарахуванні надбавки до пенсії за період роботи з 08.04.1987 року по 26.09.1989 року, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що керівником адміністрації було прийнято заяву позивача про роботу на надбавку до пенсії, про що свідчить копія розписки наявна в матеріалах справи, однак відсутні докази дотримання вимог п. «в» ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також відсутні докази встановлення надбавки до пенсії після звільнення з роботи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, як вбачається з трудової книжки позивача та матеріалів справи, ОСОБА_1 набув право на отримання пенсії за віком відповідно до законодавства СРСР у 1987 році, але продовжував працювати до 1989 року.

При цьому, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що як свідчать листи та відповіді відповідача до 2004 року позивач не звертався із відповідною заявою про нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку.

Відповідно до ст. 8 Закону СРСР "Про державні пенсії", прийнятого Верховною Радою СРСР 14.07.1956 року (який діяв на час призначення пенсії позивачу), право на пенсію по старості мають робітники та службовці: чоловіки - при досягненні 60 років і при стажі роботи не менше ніж 25 років.

Відповідно до ст. 15 зазначеного Закону, порядок виплати пенсії по старості працюючим пенсіонерам або нарахування замість неї надбавки до пенсії за кожен рік роботи після досягнення пенсійного віку встановлюється Радою Міністрів СРСР.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачалося, що до пенсії за віком, у тому числі обчисленої в мінімальному розмірі, встановлюються такі надбавки, зокрема, пенсіонерам, які набули відповідно до законодавства колишнього Союзу РСР право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку, в розмірі 10 процентів основної пенсії за кожний повний рік роботи після призначення пенсії, але не більше 40 процентів.

Однак, вказані вище положення з 01.01.2004 року втратили свою чинність з огляду на набрання чинності з 01.01.2004 року Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, відповідно до п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Таким чином, позивач з 01.01.2004 року не має права на отримання надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку в розмірі 10% основної пенсії за кожний рік роботи після призначення пенсії, але не більш 40%. Крім того, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» отримання такої надбавки взагалі не передбачено.

Згідно із п.п.2, 4, 11 «Інструкції про порядок нарахування надбавки до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку», затвердженою Постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальним питанням та Секретаріату ВЦРПС від 05.12.1979 №493/26-1 (далі Інструкція), право на надбавку надається пенсіонерам, які виявили бажання замість пенсії під час роботи отримувати надбавку до пенсії після залишення роботи, в тому числі пенсіонерам, в яких отримувана заробітна плата складає 300 або більше карбованців на місяць; при визначенні права на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку враховується робота, вказана у пункті 1 цієї Інструкції, у тому числі і на умовах неповного робочого часу. Зараховується робота починаючи з 1 січня 1980 року, але не раніше дня подачі пенсіонером заяви про роботу на умовах, що дають право на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку (пункт 11) і припинення виплати пенсії на цій підставі; заява про роботу на умовах, що дають право на надбавку до пенсії подається пенсіонером адміністрації підприємства, установи, організації за місцем роботи. Адміністрація пересилає заяву разом з повідомленням до доручення на виплату пенсії в орган соціального забезпечення за місцем знаходження пенсійної справи.

Враховуючи викладене, зазначена надбавка встановлюється громадянам, яким призначена пенсія згідно законодавства колишнього Союзу РСР (до 01.01.1992) та які під час роботи відмовлялись від отримання пенсії з метою отримання надбавки до пенсії після залишення роботи.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази дотримання вимог п. «в» ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також відсутні докази встановлення надбавки до пенсії після звільнення з роботи, в зв'язку з чим, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні адміністративного позову, оскільки ОСОБА_1 права на надбавку до пенсії за роботу після досягнення пенсійного віку у встановленому порядку не набув.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2018 по справі № 2040/7576/18 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4