Справа № 2040/7575/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 р.Справа № 2040/7575/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Лях О.П.,
Суддів: Бегунца А.О. , Подобайло З.Г. ,
при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 (повний текст складено 16.10.2018, головуючий суддя І інстанції Супрун Ю.О., м. Харків) по справі № 2040/7575/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправною відмову, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Національної гвардії України в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей»;

- скасувати рішення Головного управління Національної гвардії України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , викладене в листі від 20.08.2018 року № 27/33/4-К-452;

- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України призначити одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у зв`язку з встановленням йому третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України подати звіт про виконання судового рішення протягом 45 днів з дня набрання ним чинності.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом начальника ВВ МВС СРСР по Північному Кавказу та Закавказзю № 0102л/с від 17.08.1990 звільнений в запас та 17.09.1990 виключений із списків особового складу частини. Внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, позивачу з 05.05.2015 вперше встановлено третю групу інвалідності, при черговому огляді третя група інвалідності встановлена з 15.05.2015 по 15.05.2021. Позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проте листом від 20.08.2018 № 27/33/4-К-452 відповідач повідомив позивача, що підстав для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, пов`язаної із травмою при виконанні обов`язків військової служби, як колишньому військовослужбовцю В/ч НОМЕР_1 РФРСР немає, адже на думку відповідача позивач подав не всі необхідні документи. В зв`язку з чим, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 позовні вимоги задоволено (а.с. 36-47). Визнано протиправною відмову Головного управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, буд. 9-А, м. Київ, 03151) в призначенні ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Скасовано рішення Головного управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, буд. 9-А, м. Київ, 03151) про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), викладене в листі від 20.08.2018 року № 27/33/4-К-452. Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, буд. 9-А, м. Київ, 03151) призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), одноразову грошову допомогу, передбачену ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в адміністративному позові (а.с. 54-62).

Доводи апеляційної скарги мотивовано порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач проходив дійсну військову службу у Збройних Силах СРСР з 06.08.1984. Наказом Міністра оборони СРСР № 01047 від 25.09.1989 року звільнений із займаної посади та відряджений для проходження дійсної військової служби в Міністерство внутрішніх справ СРСР з виключенням із списків особового складу радянської армії. Наказом міністра внутрішніх справ СРСР № 443л/с від 18.09.1989 року зарахований у розпорядження начальника внутрішніх військ МВС СРСР по Північному Кавказу і Закавказзю. 19.10.1989 року призначений заступником командира 9 роти 3 батальйону з політичної частини 48 оперативного полку 110-ї дивізії оперативного призначення ВВ МВС СРСР по Північному Кавказу та Закавказзю. Наказом начальника ВВ МВС СРСР по Північному Кавказу та Закавказзю № 0102л/с від 17.08.1990 року звільнений в запас та 17.09.1990 року виключений із списків особового складу частини, що підтверджується копією військового квитка, архівною довідкою та витягом з послужного списку. (а.с.13-15).

Зі змісту наявного в матеріалах справи акту судово-медичного обстеження від 08.01.1990 бюро СМЕ НКАО встановлено, що у ОСОБА_1 , наявні пошкодження в області обличчя, що утворились внаслідок впливу вогнепально-осколкових ран, забій в області поперекового відділу хребта. В направленні на обстеження зазначено, що на 28.12.1989 року під час несення служби з охорони громадського порядку при вилученні зброї у населення отримав осколкове поранення в область обличчя і травму поперекового відділу хребта. (а.с.16).

Згідно витягу з протоколу № 3953 від 15.12.2014 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва МО України травма ЗЧМТ (контузія головного мозку) колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , ТАК, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. (а.с.17).

Внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, позивачу з 05.05.2015 року вперше встановлено ІІІ групу інвалідності, при черговому огляді ІІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_1 , з 15.05.2015 по 15.05.2021 (а.с.18).

27.07.2018 позивач звернувся до ГУ Національної гвардії України з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». До заяви додав: нотаріально посвідчену копію довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААА № 708296 від 21.05.2018, копію довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААА № 106106 від 05.05.2015, Витяг з протоколу засідання ЦВЛК МО України № 3953 від 15.12.2014 (оригінал), нотаріально посвідчену копію акта судово-медичного огляду №14 від 08.01.1990, нотаріально посвідчену копію військового квитка, Витяг послужного списку (оригінал), архівну довідку № 4/А/К-1435 від 17.04.2012 Центрального архіву внутрішніх військ МВС РФ (оригінал), нотаріально посвідчену копію паспорту, нотаріально посвідчену копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру , нотаріально посвідчену копію посвідчення інваліда війни, картку з банківськими реквізитами, заяву про згоду на обробку персональних даних (а.с.11).

Листом від 20.08.2018 № 27/33/4-К-452 відповідач повідомив позивача, що підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної із травмою при виконанні обов`язків військової служби, немає, оскільки на думку відповідача позивач подав не всі необхідні документи. (а.с.11 з.б. - 12).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач отримав інвалідність внаслідок травми, контузії, хвороби, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, то він має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, оскільки законодавством передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Внутрішніх військ МВС до військовослужбовців Національної гвардії України та встановлено обов`язок саме Національної гвардії України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального обов`язку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, проте вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання Головного управління Національної гвардії України призначити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності на підставі втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно з ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, відповідно до якого, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (стаття 41).

Відповідно до статті 1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1- рп/99).

На підставі копії виписки з акту огляду МСЕК серії 12ААА №106106 від 07.05.2015 встановлено, що з 05.05.2015 року під час огляду позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності до 01.07.2016 року.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з моменту настання інвалідності, а саме з 05.05.2015.

Згідно зі ст. 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі за текстом - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Матеріалами справи підтверджено, що 05.05.2015 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та зазначено, що вона настала внаслідок травми, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пп. 2 п. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі за текстом - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з пп. «б» п. 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІI групи.

Відповідно до п. 9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання статей 16-2 та 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975), за змістом пункту 3 якого днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до абз. 3 пп. 1 п. 6 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІІI групи.

Враховуючи зазначене, з 05.05.2015 позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який затверджений постановою КМ України № 975 від 25.12.2013 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Крім того, відповідно до п. 17 Порядку № 975, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Слід зазначити, що законодавець чітко встановив обов`язок відповідачів приймати рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, інвалідність яких настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ними обов`язків військової служби.

Таким чином, незважаючи на встановлені норми чинного законодавства, які визначають гарантії соціального забезпечення військовослужбовців, Головне управління Національної гвардії України не призначило та не виплатило позивачу одноразову грошову допомогу, а тому такі дії є протиправними і підлягають судовому захисту.

Стосовно доводів відповідача, що позивач подав не достатню кількість документів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України або був військовослужбовцем іншого утворення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 №1427-XII, Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991 року.

Згідно до ст. 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, особами, які звільнилися з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права та пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей не допускаються. Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами-учасницями Cпівдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей» від 14.02.1992 року ратифіковано Протокол до Угоди між державами-учасницями Cпівдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року. Відповідно до ст.1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.03.1992 № 2235-ХІІ «Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України» (далі Закон № 2335-ХІІ), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, держава забезпечує соціальні і правові гарантії військовослужбовців внутрішніх військ і членам їх сімей відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Закон № 2235-XII втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну гвардію України» (далі - Закон №876-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №876-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) Національна гвардія України (надалі за текстом - НГУ) є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи МВС.

Згідно з пп. 1, 3 п. 3 розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №876-VII встановлено, що: Головний орган військового управління НГУ, органи військового управління оперативно-територіальних об`єднань НГУ, військові частини і підрозділи з охорони важливих державних об`єктів та спеціальних вантажів, військові частини з охорони та оборони важливих державних об`єктів, військові частини і підрозділи з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, військові частини з охорони громадського порядку, підрозділи (загони) спеціального призначення, військові частини оперативного призначення, авіаційні військові частини, вищі навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, установи та заклади НГУ є правонаступниками відповідних органів військового управління, військових частин і підрозділів вищих навчальних закладів, навчальних військових частин, органів і підрозділів забезпечення, установ внутрішніх військ МВС без переоформлення актів на право постійного користування земельними ділянками та свідоцтв про право власності на нерухоме майно; дія цього Закону в частині соціального і правового захисту військовослужбовців НГУ поширюється на осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку із складу внутрішніх військ МВС, а також на членів сімей військовослужбовців внутрішніх військ МВС, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що позивач проходив військову службу у Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ, доказів, які б спростовували вказану обставину матеріали справи не містять.

Позивач був звільнений з військової служби саме із внутрішніх військ МВС, а наведена правова норма зобов`язує здійснити виплату одноразової грошової допомоги особам, звільненим з військової служби, саме орган державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби, безвідносно до того під час проходження військової служби в якому органі державної влади (МОУ чи іншому центральному органі виконавчої влади, що здійснює керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами) мали місце причини внаслідок яких встановлено інвалідність (поранення (контузії, травми або каліцтва) чи захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби).

Тому, враховуючи, що позивач отримав інвалідність внаслідок травми, контузії, хвороби, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, то він має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013, оскільки законодавством передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Внутрішніх військ МВС до військовослужбовців Національної гвардії України та встановлено обов`язок саме Національної гвардії України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального обов`язку.

Стосовно доводів викладених в апеляційній скарзі про те, що адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти будь-яке рішення тим самим втручатись в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що з метою захисту порушеного права необхідно зобов`язати Головне управління Національної гвардії України розглянути питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , передбачену ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції при прийнятті рішення в частині задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу було порушено норми матеріального права, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 229, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 року по справі № 2040/7575/18 скасувати в частині зобов`язання Головне управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, буд. 9-А, м. Київ, 03151) призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), одноразову грошову допомогу, передбачену ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправною відмову, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України (, вул. Народного Ополчення, буд. 9-А, м. Київ, 03151) розглянути питання про призначення та нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), передбачену ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) третьої групи інвалідності в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 року по справі № 2040/7575/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.
.

Головуючий суддя (підпис)О.П. Лях
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц З.Г. Подобайло