Справа № 813/2053/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/392/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.

судді Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідачів Сагайдак Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року (головуючий суддя Качур Р.П., м.Львів, рішення проголошено о 17:14:14) у справі № 813/2053/18 за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2018 року громадянин ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач-1, ГУ ДМС України у Львівській області), Державної міграційної служби України (далі - відповідач-2, ДМС України), в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №136-8 від 23 квітня 2018 року про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є громадянином Лівії та перебуває в Україні. З огляду на об'єктивні обставини, які викликали в позивача обґрунтовані побоювання за життя та здоров'я, він не може повернутись на територію Лівії та змушений шукати захист в Україні. Позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та 15 травня 2018 року отримав повідомлення відповідача-1 №121 від 14 травня 2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 136-18 від 23 квітня 2018 року. Позивач вважав таке рішення міграційного органу незаконним, а тому звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від № 136-18 від 23 квітня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимог апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в результаті всебічного, об'єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи позивача, а також інформації по країні походження, було встановлено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні. Відповідно, у позивача немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, апелянт вважає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом ОСОБА_5 з країни громадянської належності (березень 2015), прибуттям в Україну (квітень 2015) та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (листопад 2017), свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. ДМС України, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючих гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у позивача не виникло. Враховуючи викладене, апелянт стверджує про помилковість висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на невірній оцінці обставин справи.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

Представник позивача, покликаючись на доводи відзиву на апеляційну скаргу, заперечує проти вимог апелянта, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 29 листопада 2017 року громадянин ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 (далі - наказ № 649), спеціалістом відділу у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області було прийнято заяву, проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2017LV0056.

Під час процедури оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з'ясовано, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у місті Сирт, в історичній області Сиртика, Держава Лівія. За національністю - лівієць, за релігійними переконаннями - мусульманин, за сімейним станом - неодружений. Рідна мова арабська, недосконало володіє українською та англійською мовами. Особа позивача підтверджується паспортом № RR329GJK, виданого 01 липня року 2014 (орган, що видав - Tripoli; дійсний до 30 червня 2022 року).

Освіта - вища, 30 червня 2017 році закінчив Тернопільський національний технічний університет імені Івана Пулюя, здобув кваліфікацію бакалавр за спеціальністю електроніка та електроенергія (диплом бакалавра В17 №035405 від 30 червня 2017 року).

Зі слів ОСОБА_5, останній 09 березня 2015 року автомобілем з міста Тріполі поїхав в Туніс, де пробув приблизно 24-25 дні. В Тунісі очікував студентську візу, після отримання якої 03 квітня 2015 року відбув до України, де з 2015 року по 2017 рік навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя.

На період навчання ОСОБА_5 міграційним органом України надано посвідку на проживання серії ТР 103396. На момент розгляду справи в суді першої інстанції позивач проживав у АДРЕСА_1. Головним управління Державної міграційної служби України у Львівській області видано позивачу довідку № 008748 від 29 листопада 2017 року про звернення за захистом в Україні.

В обгрунтування своєї заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що у 2011 році, а саме від часу громадянської війни з режимом Муаммара Каддафі, він вперше відчув прояви дискримінації, адже походить з міста Сирт, як і колишній президент (Каддафі). Крім цього, позивач походить з племені Варфалла, яке зберігало вірність колишньому режиму та є його прихильником і досі. Через війну він з сім'єю покинув місто у 2011 році, а у місті Мусірата був затриманий збройними формуваннями, які належали до Ісламської Держави. Впродовж 10 днів, починаючи з 01 грудня 2011 року до ранку 11 грудня 2011 року, його утримували згадані збройні формування через походження з міста Сирт та племені Варфалла, яке є прибічниками колишнього режиму. Будинок позивача був зруйнований через військові дії в 2011 році, тому він був змушений взяти в оренду інше помешкання через рік після закінчення війни. 08 жовтня 2012 року він взяв участь в демонстрації проти входу збройних формувань в місто Бені-Валід. 01 вересня 2013 року його затримали в Тріполі збройні формування, які називають себе «Ель-Радаа» (належать до Ісламської Держави) . Причиною затримання позивач зазначив своє походження. За словами ОСОБА_5 його утримували 4 дні, де він піддавався фізичному та психологічному насильству в одному з опорних пунктів зазначеного збройного формування. У 2014 році в університеті позивача затримала радикальна ісламська група «Ансар аш-Шаріа», яка має відношення до «Ісламської держави», - через стосунки з студентками університету. В неволі позивач перебував тиждень, а невдовзі після того, як вийшов, заснував в соціальній мережі «Фейсбук» інформаційну сторінку, за допомогою якої протистояв цим збройним формуванням. Допомагав йому в даній справі друг, якого звали Гамза. Однак цю сторінку зламали та встановили особу друга, після чого його викрали та вбили. Після цього позивач взяв документи з університету та виїхав в Тріполі, опісля в Туніс, далі - в Україну. Після даної події його будинок обшукували, крім цього намагалися знайти і в університеті.

За результатами розгляду особової справи заявника, проведених співбесід, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянин ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2018 № 2017LV0056.

Матеріалами особової справи №2017LV0056 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС позивач не звертався.

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 11 січня 2018 року, ОСОБА_3 станом на 01 січня 2018 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 07 лютого 2018 року).

23 квітня2018 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 136-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 14 травня 2018 року № 121.

Позивач вважав, що згадане рішення від 23 квітня 2018 року №136-18 ґрунтується на формальних підставах, прийняте без належної оцінки інформації про країну походження позивача, а також без врахування обґрунтованості побоювань останнього, а тому звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновком відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 23.04.2018 року №136-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3, а відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти.

Обираючи спосіб захисту, суд першої інстанції зазначив, що суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача-2 повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд першої інстанції не встановив порушень відповідачем-1 вимог законодавства щодо нероз'яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, відтак, у задоволенні цієї вимоги відмовив.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України № 3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66, 67 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Завданням особи, яка розглядає обставини справи, є встановлення причини чи причин переслідування та прийняття рішення про те, чи відповідають вони визначенню Конвенції 1951 року. Причини переслідування за різними мотивами можуть частково співпадати. Зазвичай наявними може бути більше ніж один елемент, пов'язаний з особою, наприклад приналежність до релігійної чи національної групи одночасно.

Відповідно до п.п. 195, 197 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Загальноправовий принцип зводиться до того, що обов'язок надавати докази покладено на особу, яка звернулась із заявою про надання статусу біженця. Зазвичай, однак заявник не може обґрунтувати свою заяву відповідними чи іншими доказами на підтвердження своєї заяви, а випадки, коли особа може надавати відповідні докази на підтвердження своєї заяви, швидше виключення, ніж правило. В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, прибуває у країну в скрутному становищі, і доволі часто без особистих документів. Відтак, хоч і обов'язок доказування покладено на заявника, задача встановлення та оцінки відповідних вирішується разом з уповноваженою особою. В певних випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які вона має у своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, що підтверджуватимуть факти заяви.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

В цій же позиції (пункт 6) визначено, що працівник, який приймає рішення щодо вирішення заяви несе відповідальність за встановлення та оцінку фактів, що мають значення для справи. В більшості випадків це можливо, якщо працівник, який приймає рішення ознайомлений з об'єктивною ситуацією в країні походження заявника, а також володіє відповідними знаннями, які дозволяють йому отримати від заявника інформацію, інформацію, що має значення для справи і в належним чином встановити достовірність та заявлених фактів.

За правилами ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 4 п. 10 Постанови № 3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Згідно з п. 12 позиції УВКБ ООН відносно повернення в Лівію (12 листопада 2014 року) у зв'язку з тим, що обстановка в Лівії як і раніше мінлива і нестабільна, УВКБ ООН закликає сусідні країни надавати цивільним особам, які залишають Лівію, доступ на їх територію. УВКБ ООН закликає всі держави призупинити процедуру примусового повернення до Лівії доти, поки не настане значне поліпшення ситуації в області безпеки прав людини.

Призупинення процедури примусового повернення громадян і осіб, які постійно проживають в Лівії, є мінімальний стандарт і не скасовує необхідність надання міжнародного захисту особам, які відповідають критеріям статусу біженця. Дана рекомендація дійсна до тих пір, поки ситуація в області прав людини в Лівії не покращиться докорінно, забезпечивши умови для безпечного і гідного повернення.

Кореспондують наведеним вище положення також і позиції УВКБ ООН відносно повернення в Лівію (оновлення І, жовтень 2015 року), які підтвердили відсутність суттєвих змін у ситуації в Лівії, та відповідно містять аналогічні рекомендації, що й попередній звіт, стосовно здійснення третіми країнами процедур повернення осіб, мешканців Лівії до цієї країни.( https://www.refworld.org/docid/561cd8804.html).

Крім того слід врахувати також й інформацію по країні походження (Держава Лівія) підготовлену Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Сектор збору та аналізу інформації по країнах походження та розміщену на веб-сайті ДМС України (https://dmsu.gov.ua/assets/files/coi/Libya/1.pdf), що базується на доповіді AMNESTY INTERNATIONAL «Доповідь 2015/16. Права особи у сучасному світі» (https://amnesty.org.ru/pdf/Annualreportbook15_16_Russian.pdf) та доповіді Генерального секретаря Місії Організації об'єднаних Націй щодо підтримки у Лівії від 25 лютого 2016 року, S/2016/182, ( http://www.refworld.org.ru/docid/56d697f34.html). В подальшому ООН недноразово заявляли про безчинства бойовиків ІГІЛ та спалахів бойових дій поблизу міста Сирт, в якому проживав заявник.

Звіти та повідомлення ООН відображають соціальну напруженість ситуації в країні, військові сутички між представниками протилежних за інтересами таборів, діяльність організованих злочинних угрупувань, та відсутність реального контролю державної влади щодо цих процесів в країні.

Станом на момент розгляду заяви позивача жодних звітів ООН чи інших міжнародних організацій, які давали висновок про покращення ситуації в країні затверджене не було.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Лівії, ситуація в якій докорінно не змінилась під час перебування позивача в Україні.

Крім цього, із мережі Інтернет постійно надходять відомості щодо порушення у Лівії прав людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення: https://www.ukrinform.ua/tag-livia, https://ua.korrespondent.net/world/4006818-u-stolytsi-livii-oholosyly-rezhym-ns, https://gasurvey.gemius.com/recruiting/index.php?sid=78112&g=8575&o=3753263&id=fCsw6NVAt0bSlEAumLJRLPq7&v=0&c=1&xc=FFEF5B85&debugtimes=496,717,202,310 та ін.

Вказані джерела, що є у відкритому доступі, свідчать про важке становище у Лівії з часів повалення режиму Каддафі.

З огляду на зазначене, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене ст.ст. 2 і 3 Європейської Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є загальновідомим фактом.

Втім, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Лівії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Разом з тим, суд відхиляє покликання апелянта про необґрунтовано великий проміжок часу між прибуттям позивача до України та його зверненням із заявою про набуття статусу біженця. Так, позивач прибув до України з метою навчання, та відповідно в цей період, до його закінчення, об'єктивно міг розраховувати на можливість зміни ситуації у своїй країні походження, а відповідно й на своє повернення до неї.

Відхиляє суд також і покликання апелянта щодо недоведення позивачем приналежності до певної соціальної групи чи національності, яка може зазнавати переслідування у Лівії, зважаючи на відкритість та доступність інформації щодо учасників конфлікту у Лівії, а також переслідування та утиски прихильників Муаммара Каддафі. При цьому сам позивач визнає цю обставину.

З урахуванням досліджених фактичних даних суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновком відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 23.04.2018 року №136-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3. Сама відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти, однак відповідачем, ігноруючи інформацію щодо країни походження, їх відхилено. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення, на переконання суду, відповідач не подав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб'єктами, суд приходить висновку, що спірне рішення ДМС України від 23.04.2018 року № 136-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Вказані висновки суду відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 14 березня 2018 року (справа № 813/901/16) та від 18 квітня 2018 року (справа № 815/1808/16).

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача апеляційний суд вважає відповідним, зважаючи на п. 25 Постанови № 3. Відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб'єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

Відтак належним способом захисту саме є зобов'язання відповідача-2 повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов'язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваного рішення від 23 квітня 2018 року № 136-18.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз'яснення позивачеві причин відмови і порядку оскарження рішення, то така, як вірно вказав суд першої інстанції, задоволенню не підлягає, з огляду на чітке роз'яснення позивачу порядку та строку оскарження прийнятого міграційним органом рішення.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд приходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги зважаючи на їх спростування наведеними вище висновками, що гуртуються на правових нормах у сфері захисту біженців, міжнародних актах, а також звітах та доповідях міжнародних організацій, які здійснюють діяльність у сфері захисту біженців та моніторинг процесів пов'язаних з ними.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб'єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 813/2053/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.