Справа № 2040/6714/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р.Справа № 2040/6714/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційними скаргами Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Панов М.М.) від 07.11.2018 року (повний текст рішення складено 16.11.2018р.) по справі №2040/6714/18

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2

до Головного управління Державної міграційної служби в м.Києві, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування наказу, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправним висновок Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві "Про розгляд матеріалів щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_1 ОСОБА_2" від 03.05.2018;

- скасувати п. 4 (пп. 4.1.- 4.3) наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" № 104 від 13.07.2018 року в частині, що стосується позивача;

- скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області про відмову в оформленні та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 20.02.2018;

- зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 20.02.2018;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь позивача 704 гривні 80 копійок здійснених ним судових витрат;

- стягнули з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь позивача 1409 гривні 60 копійок здійснених ним судових витрат;

- встановити судовий контроль за виконанням ГУ ДМС України в Харківській області рішення Харківського окружною адміністративного суду;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області надати звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані рішення та дії відповідачів є протиправними та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним висновок Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві Про розгляд матеріалів щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_2 від 03.05.2018.

Скасовано п. 4 (пп. 4.1- 4.3) наказу Державної міграційної служби України Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання №104 від 13.07.2018 що стосується позивача.

Скасовано рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області про відмову в оформленні та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 20.02.2018.

Зобовязано Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 20.02.2018.

Стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

Стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Не погодившись із судовим рішенням, Державною міграційною службою України та Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 24.06.2003 позивача документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні. При цьому дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не надавався. За наслідком проведення визначеної Тимчасовим порядком перевірки встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом СРСР про направлення і прийняття вєтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні, і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. У той же час шестимісячний термін для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання згідно вказаної норми сплинув 07.02.2002, тоді як позивач звернувся з такою заявою 19.06.2003 - після спливу, встановленого законом терміну, що не давало підстав для реалізації позивачем свого права на документування тимчасовою посвідкою на постійне проживання, а УГІРФО ГУМВС України в м. Києві права на прийняття позитивного рішення про що ГУДМС України в м. Києві 03.05.2018 правомірно складено висновок про визнання висновку УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 19.06.2003 про розгляд матеріалів позивача щодо документування його посвідкою на постійне проживання таким, що прийнятий з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію». За таких обставин, ДМС України правомірно прийнято оскаржуваний наказ, яким скасовано рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 року в частині задоволення позовних вимог до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та ухвалити нове, яким в цій частині відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що на момент прийняття Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Харківський області рішення про відмову в оформленні та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, наказ Державної міграційної служби України №104 від 13.07.2018 був чинний. Вважає, що у спірних правовідносинах Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області діяло у відповідності до вимог діючого законодавства.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_4, НОМЕР_1 від 23.11.2017. Зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 174, кв. 5.

Рішенням УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 24.06.2003 на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії КИ №038242 від 24.06.2003.

20.02.2018 позивач звернувся з письмовою заявою до Основянського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області якою на підставі п. 9 Постанови Кабінету ОСОБА_5 України №251 від 28.03.2012 просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Основ'янським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області прийнято заяву про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та надіслано до ГУ ДМС України в Харківський області для прийняття рішення.

Не погоджуючись із бездіяльністю ГУ ДМС України в Харківський області в нездійсненні обміну посвідки на постійне проживання в Україні, позивач звернувся до суду.

На виконання рішення суду по справі №820/1683/18 ГУ ДМС України в Харківський області розглянуто заяву позивача щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні та прийнято рішення відмовити в оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі підпункту 9, пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилення, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_5 У країни від 25.04.2018 року №321.

Під час судового розгляду встановлено, що підставою для відмови позивачу в оформлення посвідки на постійне проживання в Україні слугував наказ ДМС України №104 від 13.07.2018, яким скасовано рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 19.06.2003 про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, а видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання в Україні серії КИ №038242 від 24.06.2003 визнано недійсними та такою, що підлягають вилученню.

Як вбачається із вищевказаного наказу ДМС України, рішення прийнято на підставі висновку ГУ ДМС у м. Києві від 03.05.2018 Про розгляд матеріалів щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_6.

Під час розгляду справи встановлено, що фактичною підставою для скасування позивачу посвідки на проживання, слугували висновки про те, що рішення про видачу довідки прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки на момент звернення позивача - 19.06.2003, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без оформлення дозволу на імміграцію відповідно до абзацу третього пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вищевказаного висновку, наказу та рішення про відмову в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання в Україні, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування позивачу посвідки на постійне проживання, що має наслідком скасування вищевказаного висновку про розгляд матеріалів щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні, наказу про скасування рішення про видачу посвідки позивачу та рішення про відмову в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання в Україні. Також, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобовязання Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 20.02.2018.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевивши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Також, згідно п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 р. № 321 (далі Порядок №321), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно п. 7 вищевказаного Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" України від 07.06.2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_5 України від 26.12.2002 року №1983 (далі Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 2.12 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону №2491-ІІІ.

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що позивач прибув до України у 1989 році, а тому відповідно до Закону №2491-ІІІ набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень та отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні. При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2003 році УГІРФО УМВС України в місті Києві проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив і надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, доводи ДМС України про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III.

В свою чергу, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, приймаючи висновок 03.05.2018 року, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, ГУ ДМС у м. Києві не було вказано жодної з підстав для скасування посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11.07.2018 року по справі № 820/2244/16 та від 26.09.2018 року по справі №820/5777/16

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання ДМС України на те, що на момент звернення позивача положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.06.2018 року по справі №820/1208/16.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що спірні рішення прийняті з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач проживає на території України і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання посвідки на постійне проживання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення про скасування позивачу посвідки на постійне проживання в Україні є протиправним, а тому підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власного рішення, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вказаної частини позовних вимог.

Також, враховуючи, що єдиною підставою для прийняття ГУ ДМС в Харківський області оскаржуваного рішення про відмову в оформленні та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні слугувало вищевказане рішення про скасування попередньої посвідки, колегія суддів дійшла висновку, що воно також підлягає скасуванню у судовому порядку.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету ОСОБА_5 Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом ОСОБА_5 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зважаючи на те, що єдиною підставною для відмови позивачу в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного слугувало рішення про скасування попередньо наданої посвідки, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобовязання ГУ ДМС України в Харківський області здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 20.02.2018.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.09.2018 року по справі №820/1329/17.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 року по справі №2040/6714/18 за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в м.Києві, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови складено 25.03.2019 року