Справа № 2а-6888/10/1570
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2019 року

Київ

справа №2а-6888/10/1570

адміністративне провадження №К/9901/5134/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у письмовому провадженні за матеріалами справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року (суддя Токмілова Л.М.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року (судді Домусчі С.Д., Кравець О.О., Романішин В.Л.) у справі за позовом прокурора м. Одеси до Одеської міської ради (далі - Міськрада), треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення Міськради від 29 вересня 2005 року № 4661 про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, -

встановив:

У травні 2008 року прокурор м. Одеси звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Міськради від 29 вересня 2005 року № 4661 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_2 площею 0,0313 га, ОСОБА_3 площею 0,0309 га, за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель» (далі - Спірне рішення).

Вимоги мотивує тим, що Спірне рішення прийнято без погодження меж земельних ділянок з ОСОБА_1, яка згідно з кадастровим планом є власником суміжної земельної ділянки.

Суди встановили, що з метою набуття права власності на земельну ділянку, на якій заходиться будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до ІТЦ «Аргумент» для виготовлення технічної документації з інвентаризації земельної ділянки, яка знаходилася у їх користуванні.

11 березня 2005 року Одеське міське управління земельних ресурсів склало висновок щодо можливості передання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 622 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

29 вересня 2005 року Міськрада прийнято Спірне рішення.

На підставі зазначеного рішення Міськрада видала державні акти на право власності на земельну ділянку: ОСОБА_3 площею 0,0309 га Серії НОМЕР_2 від 09 серпня 2006 року та ОСОБА_2 площею 0,0313 га Серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2006 року.

Підставою для звернення прокурора до суду стало відхилення Міськрадою протесту прокурора від 21 лютого 2008 року № 14/07-08 на Спірне рішення.

Відхилення протесту прокурора оформлено рішенням Міськради від 16 квітня 2008 року № 2748-V.

Вимагаючи в протесті скасування Спірного рішення, прокурор послався на його незаконність, оскільки перевіркою землевпорядних документів, на підставі яких прийнято рішення, встановлена відсутність погодження земельних ділянок з громадянкою ОСОБА_1, яка згідно з кадастровим планом є власником суміжної земельної ділянки. Також прокурор зазначив, що перевіркою встановлено, що ОСОБА_2 надану йому земельну ділянку використовує не за цільовим призначенням, оскільки зведена на ній будівля використовується під розміщення готелю.

Апеляційний суд також встановив, що відхиляючи протест прокурора, Міськрада зазначила, що під час прийняття Спірного рішення була обізнана про відсутність погодження меж земельних ділянок ОСОБА_1, як суміжним землевласником. Водночас як належне погодження меж земельних ділянок врахувала акт відмови ОСОБА_1 від погодження меж земельних ділянок від 06 лютого 2004 року, в якому вона не зазначила причин такої відмови.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 25 грудня 2014 року відмовив у задоволенні позову.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ОСОБА_1 не погодилася із цими рішеннями і подала касаційну скаргу про їх скасування та прийняття нового рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила доводи аналогічні тим, що містяться у позовній заяві, та додала, що суди надали неправильну оцінку доказам у справі.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах доводів касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 19 КАС, у чинній на сьогоднішній день редакції, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення прокурором до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд судових рішень в якій подано скаргу, спір стосується не стільки правомірності Спірного рішення про передачу в приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку третій особі, скільки фактичного набуття права власності на земельні ділянки третіми особами та володіння ними, які, на думку позивача, передані їм (третім особам) у власність з порушенням установленого порядку, що унеможливлює визнання їх користувачами цих земель.

З наведеного випливає, що спір, предмет якого охоплює перегляд рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Міськрада, стосується відносин щодо власності третіх осіб на спірні земельні ділянки і, з посиланням на певні конкретні обставини, вказує на його належність до тих спірних правовідносин, які вирішуються за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Подібного змісту правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 569/23686/13а.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм Земельного кодексу України, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Отож, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині вимоги про скасування постановлених у справі судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасувати і закрити провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко