Справа № 800/278/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2019 року

Київ

справа №800/278/17

адміністративне провадження №П/9901/413/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.,

при секретарі: Горбатюку В.С.,

по справі № 800/278/17

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Белінської О.В.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження позов ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства юстиції України про визнання незаконним і скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

10 липня 2017 року ОСОБА_5 (далі - позивач, ОСОБА_5) звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 13.06.2017 року № 1544/0/15-17 «Про визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади».

Вищим адміністративним судом України в судовому засіданні 30 серпня 2017 року протокольною ухвалою залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство юстиції України (том 1 арк. справи 110-111).

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА, ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА, ПИСЬМОВИХ ПОЯСНЕНЬ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ.

2.1. Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив на відсутності підстав для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_5, у зв'язку з порушенням вимог щодо несумісності з огляду на викладене:

1. відповідачем при винесенні рішення порушений принцип законності, оскільки Законом України «Про очищення влади» не наділено повноваженнями Міністерство юстиції України звертатись з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади. Зокрема, відповідно до ч. 13 статті 5 Закону України «Про очищення влади» (в редакції, що діяла на момент звернення Міністерства юстиції України) передбачено, що Міністерство юстиції України може звернутись до Вищої ради юстиції з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади, виключно у випадку отримання висновку, складеного органом, який проводив перевірку, про наявність підстав для застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади»;

2. рішення прийнято без встановлення індивідуальної вини особи, в рішенні відсутні посилання на те, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а звільнення лише з підстав зайняття посади в певний проміжок часу може свідчити про наявність ознак дискримінації.

Позивач посилався на застосуванні до даних правовідносин вимог п. 12 Резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи (1996), в якому зазначено, що люстраційні заходи «можуть бути сумісні з демократичною державною, заснованій на верховенстві права, за умов дотримання деяких критеріїв, по-перше: провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; по-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення; люстрація має бути спрямована лише проти тих осіб, які відігравали важливу роль у скоєнні серйозних порушень прав людини; ніхто не може бути підданий люстрації виключно через особисту думку чи переконання, та люстрація повинна бути заснована на принципі індивідуальної (колективної) відповідальності. Крім цього, у відповідності до частини 2 статті 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

До того ж, під час проведення перевірки у відповідності до вимог п. 5 Закону України «Про очищення влади» компетентними органами, зокрема: Міністерством внутрішніх справ України, Міністерством юстиції України, Службою безпеки України, Державною фіскальною службою України, Генеральною прокуратурою України, Державною судовою адміністрацією повідомлено, що відносно ОСОБА_5 відсутня інформація, яка б свідчила про застосування до нього заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

3. До позивача вже застосовувались наслідки звільнення 11 квітня 2014 року з посади члена Вищої ради юстиції на підставі вимог Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». Тобто в обох випадках, за однією ж підставою є наслідки усунення судді з посади, що порушує принцип заборони подвійної відповідальності;

4. відповідач, застосуванням негативних наслідків щодо позивача виключно з підстав перебування на посаді, без встановлення наявності будь-яких порушень, але з прив'язкою до «режиму Януковича» проявляє політичну вмотивованість та дискримінацію за родом занять в певний період, що має наслідком незаконність оскаржуваного рішення. В цьому пункті представник позивача посилався на порушення п. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою (том 1 арк. справи 4-8).

Вищенаведені обставини в сукупності стали підставою для звернення позивача з цим позовом до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 13.06.2017 року № 1544/0/15-17 «Про визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади».

2.2. Заперечення відповідача.

24 липня 2017 року на адресу суду, представником відповідача надіслані заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначено, що за результатами розгляду відповідачем звернень Міністерства юстиції України від 09.09.2015 року № 11.0.2/1701, та від 20.11.2015 року № 144/11.0.2/16-15 Вищою радою правосуддя 13 червня 2017 року прийнято рішення про наявність підстав для визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади, оскільки ОСОБА_5 в період, визначений п. 6 ч. 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади» обіймав посаду члена Вищої ради юстиції, при цьому будучи суддею Вищого адміністративного суду України, у зв'язку з чим, до нього застосовується заборона, передбачена ч. 3 статі 1 Закону України «Про очищення влади».

До того ж, представник відповідача зауважив, що індивідуалізація негативних заходів, що застосовуються відповідно до Закону України «Про очищення влади», досягається насамперед визначенням законодавцем кола посад, щодо яких вживаються заходи з очищення влади. Норма, яка вимагає звільнення ОСОБА_5 поширюється на конкретну і невелику за чисельністю групу осіб, зокрема тих, які були членами ВРЮ у період, визначений законом. При цьому, негативні заходи, що застосовуються, за своєю природою є не відповідальністю особи за вчинене правопорушення, а винятковим кроком, спрямованим на покращення управління державними справами загалом та функціонування судової влади.

Отже звільнення ОСОБА_5 з посади судді повністю відповідає цілям, визначеним Законом України «Про очищення влади», а також встановленим законом засадам очищення влади (люстрації), в тому числі, через реалізацію ВРП повноважень щодо ухвалення рішень про звільнення суддів, у зв'язку з порушенням ними вимог щодо несумісності.

З огляду на викладене, оскаржуване позивачем рішення прийнято відповідачем в межах, та на підставі наданих повноважень, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову (том 1 арк. справи 43-50).

2.3. Пояснення третьої особи.

Представник третьої особи надіслав на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначив на правомірності застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки ОСОБА_5 в період, визначений п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» обіймав посаду члена Вищої ради юстиції понад рік у період, а перебування на посаді судді, згідно з частиною 1 статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» несумісне із наявністю заборони такій особі обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади в порядку, передбаченому Законом України «Про очищення влади».

Щодо доводів позивача про порушення принципу заборони дискримінації, дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів, та встановлення фактів здійснення заходів, спрямованих на узурпацію влади, представник третьої особи вказав, що в остаточному висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон України «Про люстрацію») від 19 червня 2015 року № 788/2014 Європейська комісія «За демократію через право» зазначила, що люстрація не становить порушення прав людини як така, тому що «демократична держава вправі вимагати від держслужбовців бути лояльними до конституційних принципів, на яких вона заснована». Встановлення заборони окремим фізичним особам обіймати певні посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування було обумовлене необхідністю досягнення легітимної мети - захисту фундаментальних прав громадян, демократичних цінностей українського суспільства, територіальної цілісності держави, забезпечення національної безпеки.

Встановлення заборон було здійснено легальним способом - шляхом прийняття парламентом відповідного закону, у якому чітко зазначено мету встановлення таких заборон, коло осіб, на яких вони поширюються, період часу, протягом якого діють зазначені заборони.

Посилання представника позивача на «подвійну відповідальність» спростовуються тим, що відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» були припиненні повноваження ОСОБА_5, як члена Вищої ради юстиції, а люстраційні заборони були застосовані на підставі перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (том 1 арк. справи 138-152).

2.4. Додаткові пояснення представників позивача та відповідача.

19 лютого 2018 року представником відповідача надіслано на адресу Верховного Суду відзив на позовну заяву, в якому він посилався на ті ж самі пояснення, що і в запереченнях на позов, з врахування яких просив суд відмовити в задоволенні позову (том 2 арк. справи 17-25).

22 лютого 2018 року представником позивача на адресу Верховного Суду надіслане клопотання про долучення до матеріалів справи рішень ВРП від 14.11.2017 року: № 3680/0/15-17 та № 3679/0/15-17 «про відсутність порушень суддями Сокуренком Д.М. та Нікіфоровим М.Ю. вимог щодо несумісності», оскільки наведені в них обставини охоплені аналогічними підставами (том 2 арк. справи 76-85).

Крім цього, 22 лютого 2018 року представник позивача надіслав відповідь на пояснення третьої особи, в якій додатково зазначив, що Міністерством юстиції України не вказано жодного факту, який би вказував, що ОСОБА_5 своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а тому застосування до нього заборон є невиправданим, внаслідок недотримання легітимної мети, визначеної законом (том 2 арк. справи 93-96).

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Справа у відповідності до пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017), у зв'язку з початком роботи Верховного Суду, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2018 року передана на розгляд з Вищого адміністративного суду України до Верховного Суду (том 1 арк. справи 2).

Колегія суддів, ознайомившись з матеріалами справи, доводами позовної заяви, відзивом, запереченнями, та поясненнями сторін встановила наступне.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

ОСОБА_5 (1959 року народження) з лютого 1993 року до січня 2002 року працював народним суддею Андрушівського районного народного суду, з січня 2002 року до березня 2006 року - суддею Апеляційного суду Житомирської області, з березня 2006 року обіймав посаду судді Вищого адміністративного суду України, 10 січня 2002 року Верховною Радою України обраний суддею безстроково (том 1 арк. справи 9-14).

Указом Президента України від 20 вересня 2010 року ОСОБА_5 призначений членом Вищої ради юстиції. На підставі пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» його повноваження, як члена Вищої ради юстиції були припинені 11 квітня 2014 року.

08 грудня 2014 року ОСОБА_5 голові Вищого адміністративного суду України Нечитайлу О.М. надіслана заява про проведення стосовно нього перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (том 1 арк. справи 154).

09 вересня 2015 року до Вищої ради юстиції надійшло звернення Міністерства юстиції України № 11.0.2/1701 за підписом заступника Міністра - керівника апарату Іванченко О.П., а 23 листопада 2015 року - звернення Міністерства юстиції України від 20 листопада 2015 року № 144/11.0.2/16-15 за підписом Міністра юстиції України Петренка П.Д. про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв'язку з порушенням ним вимог щодо несумісності. У зверненнях зазначено, що ОСОБА_5 обіймав посаду члена Вищої ради юстиції у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, у зв'язку з чим до нього застосовується заборона протягом десяти років з дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (том 1 арк. справи 35-38).

14.09.2015 року член Вищої ради юстиції ОСОБА_13 направила голові Вищого адміністративного суду України Нечитайлу О.М. лист № 5402/0/9-15 про надання інформації про стан проходження суддею ОСОБА_5 перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (том 1 арк. справи 67).

Головою суду листом від 18.09.2015 року № 1863/8-14/15 повідомлено члена Вищої ради юстиції ОСОБА_13, що під час перевірки встановлено не застосування до професійного судді заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», про що головою суду складено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», та надіслано її копію до Державної судової адміністрації України (том 1 арк. справи 68).

За результатами перевірки відомостей, викладених у зверненні Міністерства юстиції України член Вищої ради юстиції ОСОБА_13 30.11.2015 року склала висновок про наявність підстав для відкриття провадження про порушення вимог законодавства про несумісність стосовно судді ОСОБА_5 (том 1 арк. справи 76-78).

Дисциплінарна секція Вищої ради юстиції, розглянувши звернення Міністерства юстиції України (щодо наявності підстав для внесення подання про звільнення судді Вищого адміністративного суду України Кобилянського Миколи Генріховича у зв'язку з порушенням вимог щодо несумісності) 01 грудня 2015 року склала висновок, яким рекомендувала ВРЮ відкрити провадження щодо вимог законодавства про несумісність стосовно судді ОСОБА_5 (том 1 арк. справи 79-81).

Ухвалою Вищої ради юстиції від 06 квітня 2016 року № 781/0/15-16 відкрито провадження щодо вимог законодавства про несумісність стосовно судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 за вказаними зверненнями.

21 квітня 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищої ради юстиції заяву про звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку (надійшла на адресу Вищого адміністративного суду України 22 квітня 2016 року) (том 2 арк. справи 173, 174).

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», та 05 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя».

Пунктом 15 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що заяви про порушення вимог законодавства щодо несумісності, у тому числі звернення Міністерства юстиції України, подані відповідно до Закону України «Про очищення влади», передаються Вищій раді правосуддя для розгляду та прийняття рішень у порядку, визначеному цим Законом для розгляду справ щодо несумісності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» до повноважень Вищої ради правосуддя належить ухвалення рішення стосовно порушення суддею вимог щодо несумісності.

Вища рада правосуддя, розглянувши справу про порушення вимог щодо несумісності, відкриту за зверненням Міністерства юстиції України стосовно судді Вищого адміністративного суду України Кобилянського Миколи Генріховича 13 червня 2017 року прийняла рішення № 1544/0/15-17 про визнання порушення суддею Вищого адміністративного суду України ОСОБА_5 вимог щодо несумісності та звільнено його з посади судді Вищого адміністративного суду України.

На обґрунтування такого рішення ВРП зазначила, що перебування судді ОСОБА_5 на посаді члена ВРЮ понад рік (1 251 календарний день) у період, визначений пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» (а саме з 23 грудня 2010 року по 22 лютого 2014 року) є підставою застосування щодо нього заборони, встановленої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», що є несумісним з перебуванням на посаді професійного судді, і є підставою для звільнення ОСОБА_5 з посади судді згідно з пунктом 4 частини 5 статті 126 Основного Закону України (у редакції, чинній на момент звернення) та пунктом 2 частини 6 статті 126 чинної редакції Конституції України (том 1 арк. справи 39-44, 52-54).

27 червня 2017 року на підставі п. 15.7 Регламенту ВРП ухвалою № 1889/0/15-17 залишила без розгляду заяву ОСОБА_5 від 22 квітня 2016 року про звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку у зв'язку з прийняттям 13 червня 2017 року рішення про його звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв'язку з порушенням вимог щодо несумісності (том 2 арк. справи 174).

Не погодившись із рішенням Вищої ради правосуддя від 13 червня 2017 року про його звільнення позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУАВ СУД.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Відповідно до ч. 1 статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла на момент розгляду звернень Міністерства юстиції України), зазначено, що перебування на посаді судді несумісне із зайняттям посади в будь-якому іншому органі державної влади, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом. Перебування на посаді судді також несумісне із наявністю заборони такій особі обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади в порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні передбачені Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року № 1682-VII.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про очищення влади» визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частини 3 статті 1 цього Закону передбачено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з положеннями пункту 6 частини першої статті 3 Закону «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року сукупно не менше одного року обіймали посади, зокрема члена Вищої ради юстиції.

VІ. ОЦІНКА СУДУ.

З аналізу положень Закону України «Про очищення влади» вбачається, що метою встановлення заборон, передбачених цим Законом, є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (частина друга статті 1 вказаного Закону). Така мета є правомірною та відповідає інтересам суспільства.

Індивідуалізація негативних заходів, що застосовуються відповідно до Закону України «Про очищення влади», досягається насамперед визначенням законодавцем кола посад, щодо яких вживаються заходи з очищення влади. Тобто вказана норма поширюється на конкретну і невелику за чисельністю групу осіб - тих, що були членами Вищої ради юстиції у період, визначений законом. При цьому негативні заходи, що застосовуються, за своєю природою є не відповідальністю особи за вчинене нею правопорушення, а винятковим кроком, спрямованим на покращення управління державними справами загалом та функціонування судової влади зокрема.

Тобто зі змісту Законів № 1682-VII та № 1188-VII вбачається, що їх основною метою є проведення в Україні процедури очищення влади, у першу чергу задля відновлення довіри громадян до влади, у тому числі і підвищення авторитету судової влади. Одним із заходів відновлення довіри законодавець визначив припинення повноважень членів ВРЮ (крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою).

Як встановлено судом, ОСОБА_5 обіймав посаду члена Вищої ради юстиції понад рік (1 251 календарний день) у період, визначений пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Отже перебування ОСОБА_5 на посаді судді несумісне з наявністю встановленої для нього заборони обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади, оскільки реалізація приписів Закону № 1682-VII спрямована, у першу чергу, на недопущення подальшого перебування членів ВРЮ на посадах суддів.

Застосування вказаних заходів щодо членів Вищої ради юстиції значною мірою відображає мету прийняття Закону України «Про очищення влади».

Заходи з очищення влади (люстрація) є проявом концепції демократії, здатної захистити себе. Парламент несе відповідальність перед народом щодо створення ефективного державного апарату, який може захистити демократію, верховенство права та гарантувати права людини. Проте концепція демократії, здатної захистити себе, у світлі питань моралі права не дає державі повноважень ігнорувати права людини.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Органи державної влади згідно з п. 2 цієї статті не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже у цій справі обмежено право позивача обіймати посаду судді, що в контексті практики Європейського суду з прав людини становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції. Проте, втручання в таке право здійснено на підставі законодавчо встановленої вимоги і з метою захисту прав і свобод інших осіб, а саме відновлення довіри громадян до влади та суддівського корпусу, тобто з дотриманням положень ч. 2 ст. 8 Конвенції.

З приводу викладеного суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом № 1682-VII установлено єдиний порядок самоусунення суб'єкта люстрації - повідомити компетентні органи у заяві про те, що до нього застосовуються заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, а саме: протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), (…) не можуть обіймати особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Неподання позивачем заяви, визначеної ч. 1 ст. 4 Закону № 1682-VII, є підставою для застосування до нього заборони, визначеної ч. 3 ст. 1 цього Закону, оскільки така законодавча норма є імперативною.

Позивач подав до ВРЮ заяву про звільнення його з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку лише 22 квітня 2016 року, тобто цю заяву подано вже після надходження до ВРЮ звернень Мін'юсту про визнання порушення ОСОБА_5 вимог щодо несумісності, і їх розгляд розпочався в установленому законом порядку.

Отже, підстави для вирішення питання про визнання порушень ОСОБА_5 вимог щодо несумісності і, як наслідок, звільнення його з посади судді, виникли раніше, ніж позивач виявив бажання звільнитись у відставку.

Право на відставку може бути використане суддею, якщо до подання такої заяви ним не допущено дій, які зумовлюють прийняття компетентними органами рішення про його звільнення з посади судді з інших підстав.

Це зумовлено тим, що за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді (ч. 5 ст. 109 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та не зберігається у разі звільнення з інших підстав.

Крім цього, суд звертає увагу, що при оцінці правомірності обмеження права особи мати суддівський статус важливим є з'ясування того, чи є відповідне обмеження передбачене законом, чи переслідує легітимну мету та чи є пропорційним цій меті.

Для дотримання принципу пропорційності застосоване обмеження прав, що передбачене нормативно-правовим актом і переслідує легітимну мету, має бути співрозмірним з такою метою, що виражається у співвідношенні між результатом, який досягається за допомогою відповідного обмеження права, та шкодою, яка може бути завдана.

Згідно з преамбулою до Закону № 1682-VII цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Для досягнення зазначеної мети Законом № 1682-VII запроваджується проведення процедури перевірки осіб, які є суб'єктами перевірки на відповідність визначеним законопроектом критеріям, з метою вирішення питання щодо можливості їх подальшого перебування на відповідній посаді.

Відтак, мета застосування Закону № 1682-VII для захисту прав і свобод інших людей є легітимною, а таке застосування має сприяти дотриманню балансу між потребами демократичної держави та захисту демократії і правами людини.

При цьому, обмеження права позивача обіймати посаду судді здійснено відповідно до вимог Закону № 1682-VII, конституційність положень якого станом на час розгляду справи не спростована Конституційним Судом України.

Правовий висновок щодо застосування вимог Закону України № 1682-VII викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 31.01.2019 року по справі № 800/186/17 (11-1203заі18).

Таким чином, колегія суддів вважає, що Вища рада правосуддя дійшла вірного висновку, що звільнення ОСОБА_5 з посади судді повністю відповідає цілям, визначеним Законом України «Про очищення влади», а також встановленим законом засадам очищення влади (люстрації), оскільки перебування судді ОСОБА_5 на посаді члена Вищої ради юстиції понад рік у період, визначений пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», водночас будучі суддею Вищого адміністративного суду України, є підставою для застосування щодо нього заборони, встановленої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки це є несумісним із перебуванням на посаді професійного судді, і є підставою для звільнення ОСОБА_5 з посади судді згідно з пунктом 4 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України (у редакції, чинній на момент звернення) та пунктом 2 частини шостої статті 126 чинної редакції Конституції України.

Щодо доводів позивача про неодноразове застосування заходів відповідальності фактично з тих самих підстав/індивідуальну відповідальність/а також посилання на застосування наслідків «узурпації влади» суд зазначає наступне.

Люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею.

Відповідальність у найширшому значенні є морально-психологічною якістю, яка знаходить своє вираження у різних формах: політичній (публічній), юридичній, моральній, соціальній. Юридична (правова) відповідальність за своїм змістом є вужчою від політичної, у певних випадках може збігатися з нею (політична відповідальність реалізується у формі правової і неправової відповідальності).

При цьому, незалежно від форми вираження, відповідальність обов'язково вміщує суб'єктивну (певний рівень усвідомлення, сприймання особою) та об'єктивну складову (власне зовнішній вираз, наслідки для особи, сприймання суб'єктами соціуму). Відповідальність у широкому значенні є елементом правового статусу будь-якого державного органу та посадової особи при здійсненні владних повноважень. Суб'єкти відповідальності - органи державної влади та їх посадові особи - несуть її відповідно до Конституції України перед основним джерелом публічної влади - народом.

Якщо юридична відповідальність пов'язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державне управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об'єктивні вимоги до неї).

З огляду на викладене суд не приймає доводи сторони позивача про порушення принципів верховенства права (та правової визначеності, передбачуваності законодавства тощо), обґрунтовані посиланням на розширення переліку підстав для звільнення суддів (у частині розширеного тлумачення несумісності) та неодноразового застосування заходів відповідальності за фактично тих самих підстав, оскільки передбачуваність наслідків власної діяльності посадової особи як носія державної влади є невід'ємним елементом відповідальності такої посадової особи, покладеної на неї саме Конституцією України.

За законодавчо встановленим визначенням люстрація - це встановлена законом (або судом) заборона певним особам займати певні посади (перебувати на службі) відповідно до встановлених критеріїв. Її метою є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб (а не встановлення таких осіб), чим юридично визначається доступ до відповідних посад.

Аналіз норми частини третьої статті 1 Закону № 1682 свідчить про те, що встановлена нею заборона не потребує необхідності встановлення певних фактів, у тому числі здійснення заходів (чи сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Януковичем В.Ф., а здійснюється виключно на підставі відповідності критеріям, визначеним у частинах першій, другій, четвертій, восьмій статті 3 Закону №1682.

З огляду на викладене колегія суддів не приймає посилання позивача про неодноразове застосування до нього заходів відповідальності фактично за тих самих підстав, адже припинення повноважень ОСОБА_5 на підставі п. 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1188-VII, як члена ВРЮ, не є заходом юридичної відповідальності, так як являють собою не санкцію за конкретне протиправне діяння, а спрямовані на оновлення, зокрема, кадрового складу ВРЮ. Такі заходи не стосувались індивідуально визначених осіб.

Крім цього суд не приймає посилання позивача на те, що відповідачем при винесенні рішення порушений принцип законності, оскільки Законом України «Про очищення влади» не наділено повноваженнями Міністерство юстиції України звертатись з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади (в рамках ч. 13 статті 5 Закону України «Про очищення влади» (в редакції, що діяла на момент звернення Міністерства юстиції України) з огляду на наступне.

Частиною тринадцятою статті 5 Закону № 1682 визначено, що у разі встановлення під час перевірки професійного судді недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України, яке у триденний строк із дня одержання такого висновку надсилає його до Вищої ради юстиції та/або Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та звертається з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади.

Міністерство юстиції України для цілей цього Закону є суб'єктом звернення щодо подання про звільнення суддів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 (далі - Положення про Міністерство юстиції) Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику.

Відповідно до підпункту 53-1 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, останнє забезпечує відповідно до Закону України «Про очищення влади» проведення перевірки, передбаченої цим Законом; формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», надання інформації із зазначеного Реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього.

Відповідно до частин першої та другої статті 131 Основного Закону (у редакції, чинній на час здійснення спірних правовідносин) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад; прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності.

З огляду на викладене суд не приймає і посилання представника позивача на те, що всіма компетентними органами повідомлено, що відносно ОСОБА_5 відсутня інформація, яка б свідчила про застосування до нього заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади», оскільки висновок (довідка), складений у порядку статті 5 Закону №1682, не має наперед встановленого значення для органу, уповноваженого вносити подання про звільнення судді з посади. Однак, наявність такого висновку може стати підставою для уповноваженого органу (Вищої ради юстиції) реалізувати свою компетенцію: встановити відповідні факти і внести відповідне подання.

До того ж колегія суддів не приймає надані представником позивача для врахування при розгляді справи: рішення ВРП про визнання відсутності порушень вимог щодо несумісності суддею Апеляційного суду м. Києва Сокуренком Д.М., та рішення ВРП про визнання відсутності порушень суддею Харцизського міського суду Донецької області Нікіфоровим М.Ю. вимог щодо несумісності (том 2 арк. справи 10-19), оскільки в обох випадках заяви про відставку були подані особами до: моменту відкриття Вищою радою юстиції провадження щодо вимог законодавства про несумісність, та до початку проведення перевірки, передбаченої Законом України № 1682-VII.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, суд встановив, що рішення ВРП містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність визнання порушення ОСОБА_5 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади судді Вищого адміністративного суду України, а тому відсутні підстави для його скасування. При цьому ВРП приймаючи таке рішення діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 244-246, 250, 255, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 13.06.2017 року № 1544/0/15-17 відмовити.

Рішення Верховного Суду як суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення Верховного Суду подається безпосередньо до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_5 (АДРЕСА_1);

Відповідач: Вища рада правосуддя (, вул. Студентська, 12-а, м. Київ);

Третя особа: Міністерство юстиції України (,вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001).

Рішення в повному обсязі складено 20.03.2019 року.

Головуючий суддя Васильєва І.А.
Судді Пасічник С.С.
Юрченко В.П.
Ханова Р.Ф.
Хохуляк В.В.