Справа № 620/320/19
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2019 року Чернігів Справа № 620/320/19

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючої судді - Кашпур О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український торгівельний дім "Белшина" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 29.01.2019 звернувся з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби і просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № (Форма «С»), прийняте 17 січня 2019 року відповідачем про застосування до ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина» штрафу в сумі 170,00 грн; судові витрати розподілити між сторонами у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Свої вимоги мотивує тим, що висновки відповідача щодо порушення податкового законодавства є безпідставними. Податкове повідомлення-рішення, прийняте відповідачем, не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з порушенням використаного повноваження з метою, з якою це повноваження надано, необґрунтовано, тобто без врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення; не добросовісно та не розсудливо. Позивач наполягає на тому, що у Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби відсутні повноваження застосовувати до суб'єктів господарювання штрафні санкції за порушення вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». За таких обставин вважає прийняте податкове повідомлення-рішення незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 04.02.2019 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, відповідачу надано 15 днів з дня отримання ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву. Сторонам також було надано час для подання відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач скористався наданим правом та подав до суду відзив, в якому зазначив, що пунктом 3 Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 року №734/99 надано право податковим органам застосовувати штрафні санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету застосовуються НБУ до резидентів і нерезидентів України. Відповідач зазначає, що така позиція викладена в листах Національного банку України від 12.07.2017 №18-0006/48447 та від 17.02.2015 №29-211/10068 та звертає увагу суду, що у справі з подібними правовідносинами №802/1642/17-а Верховний Суд своєю постановою від 05.06.2018 підтримав позицію податкового органу.

У встановлений судом термін позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому він зазначає, що санкції, передбачені статтею 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» застосовуються лише Національним банком України та підпорядкованими йому особами, до яких відповідач не відноситься. З огляду на зазначене позивач вважає посилання відповідача наведені у відзиві безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Встановлено, що на підставі наказу Офісу великих платників податків ДФС від 17.12.2018 №2396, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок фінансових операцій управління аудиту Бойком Володимиром Олександровичем, згідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст. 79 Податкового Кодексу України проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій контрактами: №22/08/2017 від 22.08.2017 за період з 25.07.2018 по 12.11.2018, №15/02/2018 від 15.02.2018 за період з 15.02.2018 по 12.11.2018 відповідно повідомлення уповноважених банків ПАТ АБ «Південний» від 03.09.2018 №017-43942БТ, ПАТ «РВС Банк» від 03.10.2018 №1391/18-БТ, від 01.11.2018 №1579/18-БТ.

За результатами проведеної перевірки був складений акт №4262/28-10-14-02/35237656 від 28 грудня 2018 року.

Перевіркою дотримання вимог валютного законодавства ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина» встановлено порушення пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та контролю».

Перевіркою встановлено, що ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина» до контролюючого органу не подано декларацію про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами станом на 01.10.2018, в якій необхідно було відобразити дебіторську заборгованість в сумі 157975,00 євро. по контракту №15/02/2018 від 15.02.2018, таким чином порушено вимоги порядку п.1 ст.9 Декрету.

На підставі вказаного акту перевірки №4262/28-10-14-02/35237656, Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби 17 січня 2019 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № (Форма «С») про застосування до ТОВ «Український торгівельний дім «Белшина» штрафу в сумі 170,00 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 (далі - Декрет №15-93), який був чинний станом на час проведення перевірки та винесення податкового повідомлення-рішення, установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Згідно з статті 9 Декрету №15-93 валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України.

Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Національний банк України гарантує таємницю інформації, зазначеної в пункті 1 цієї статті, відповідно до положень статті 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Статтею 10 Декрету передбачено, що Порядок, види, форми і терміни подання звітності резидентами і нерезидентами про їх валютні операції визначаються Національним банком України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, з урахуванням чинного законодавства України.

Несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції тягне за собою відповідальність, передбачену статтею 16 цього Декрету.

Абзацами 8, 9 пункту 2 статті 16 Декрету №15-93 передбачено, що до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції): за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Оскарження дій щодо накладення стягнень провадиться у судовому порядку.

Повноваження Національного банку України у сфері валютного регулювання визначені в пункту 1 статті 11 Декрету № 15-93, а функції державних органів і банківської системи України у сфері валютного контролю - в статті 13 Декрету 15-93.

Основні засади здійснення Національним банком функцій головного органу валютного контролю згідно з повноваженнями, наданими йому за статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України» та статтями 13, 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначає Положення про валютний контроль, затверджене постановою Правління Національного банку України № 49 від 08.02.2000.

Пунктом 2.7 розділу 2 Положення про валютний контроль передбачено, що невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність:

порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період;

порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України.

Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій.

Пунктом 3.1 розділу 3 Положення про валютний контроль визначено, що санкції, передбачені статтею 2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», пунктом 2 статті 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв'язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Аналогічні приписи містяться й в статті 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», який був чинний до 07.02.2019.

Разом з тим, абзацом 9 пункту 2 статті 16 Декрету №15-93 визначено, що санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Оскарження дій щодо накладення стягнень провадиться у судовому порядку.

Аналіз наведеного свідчить про те, що саме Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 врегульовані відносини щодо застосування штрафних санкцій за порушення порядку і термінів декларування валютних цінностей .

Положення Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 № 734/99, яким органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету № 15-93, не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання" від 18.11.1992 № 2796-XII), Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Таким чином санкції, передбачені статтею 16 Декрету № 15-93, застосовуються лише Національним банком України та підпорядкованими йому особами, до яких ДПІ не відноситься.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом в постанові від 31.07.2018 по справі №826/8901/13-а (№К/9901/437/18).

За таких обставин у Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби не було повноважень для застосування до товариства фінансових санкцій та прийняття податкового повідомлення-рішення № (Форма «С») від 17 січня 2019 року.

Щодо посилань відповідача на постанову Верховного суду від 05.06.2018 у справі № 802/1642/17-а, то суд зазначає, що в цій постанові йде мова про відмежування штрафних санкцій за порушення вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від адміністративно-господарських санкцій передбачених Господарським кодексом України. Отже вказана правова позиція не стосується спірних правовідносин.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, а відповідачем не доказана правомірність своїх дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № (Форма «С»), від 17.01.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби 1921 (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. судових витрат на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина».

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Український торгівельний дім «Белшина» (14001, м. Чернігів, вул. Щорса, 100, ).

Відповідач: Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11Г, ).

Повне судове рішення складено 25.03.2019.

Суддя О.В. Кашпур