Справа № 540/138/19
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/138/19
11 год. 45 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Морської Г.М.,

при секретарі: Кованій В.А.,

за участю:

представника відповідача - Міневича С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні,

встановив:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" (далі - відповідач) , у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить:

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 19520,00 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 30.04.2016 р. по 08.01.2019 р. у сумі 125736,00 грн.;

- зобов'язати відповідача подати у місячний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили звіт про його виконання.

Ухвалою від 18.01.2019 р. по справі відкрите спрощене позовне провадження.

Ухвалою від 25.02.2019р. у судовому засіданні оголошена перерва.

Ухвалою від 26.02.2019 р. позовна заява залишена без руху та встановлений строк для усунення недоліків, а саме: для подання до суду документу про сплату судового збору у сумі - 1257,36 грн. за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 30.04.2016 р. по 08.01.2019 р. у сумі 125736,00 грн.

Ухвалою від 13.03.2019 р. у зв'язку із невиконанням ухвали суду та не сплатою судового збору позовну заяву в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 30.04.2016 р. по 08.01.2019 р. у сумі 125736,00 грн. залишено без розгляду.

У судовому засіданні 18.03.2019 р. проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 18.02.2000 року по 29.04.2016 року позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Відповідно до наказу № 16 о/с від 21.04.2016 позивача звільнено з державної установи Північна виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№ 90) (на даний час - державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)») на підставі ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 29.04.2016 року. Календарна вислуга років на день звільнення склала 16 років 02 місяці 11 днів. Проте, всупереч вимогам діючого законодавства відповідач відмовився виплачувати одноразову грошовому допомогу при звільненні із посиланням на те, що вказане може бути реалізовано виключно за наявності права на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 pоку № 2262-XII (далі - Закон № 2262-ХІІ). Вважаючи відмову незаконною, звернувся до суду про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 19520,00 грн., розраховану як 25% від грошового забезпечення за останній повний відпрацьований місяць за кожний повний календарний рік служби.

Позивач із вказаних підстав просив суд задовольнити позов.

Відповідач надіслав суду відзив, із якого слідує, що 14.03.2016 року вироком Суворовського районного суду міста Херсона по справі №668/17991/14-к позивача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України: «Службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб». Вказаний вирок набрав законної сили 14.04.2016 року. Змістом пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено: «Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв'язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується».

Крім того, відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України: «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок». 07.04.2016 року відповідачем видано наказ про забезпечення охорони та нагляду на добу № 118, згідно вказаного наказу відповідач працював 28.04.2016 року, а в день звільнення тобто 29.04.2016 року не працював та посадові обов'язки згідно займаної посади не виконував. Проте, в супереч вимогам частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України та частини 1 статті 17 КАС України, позивачем відповідачеві в день звільнення (29.04.2016 року в який позивач не працював) не було пред'явлено жодної вимоги про розрахунок. Також, відповідач стверджуває про відсутність права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки позивач не набув права на призначення пенсії на підставі Закону № 2262-ХІІ.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову із підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Наказом начальника установи Північної виправної колонії (№ 90) Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі № 16 о/с від 21.04.2016 року старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_2, молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки установи звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі ст. 77 п. 7 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 29.04.2016 року.

Вислуга років позивача на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 19 років 5 місяців 16 днів, у пільговому обчисленні - 24 роки 10 місяців 09 днів.

При звільненні ОСОБА_2 не було виплачено грошову допомогу у розмірі 25% щомісячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби.

Обгрунтовуючи такі дії представник відповідача послався на наявність вироку щодо позивача, відсутність від нього вимоги про проведення повного розрахунку та з тих підстав, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Оскільки на час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України (21.04.2016 року) позивач не набув права на пенсію на умовах, визначених Законом № 2262-ХІІ, він не набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону.

Суд не погоджується із такою позицією відповідача, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 14.03.2016 року вироком Суворовського районного суду міста Херсона по справі №668/17991/14-к позивача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 367 Кримінального кодексу України: «Службова недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб». Вказаний вирок набрав законної сили 14.04.2016 року.

Із витягу з наказу про звільнення позивача слідує, що ОСОБА_2 надав рапорт про звільнення за власним бажанням 14.04.2016 р., наказ про звільнення виданий 21.04.2016 р., тобто і на час подання позивачем заяви про звільнення, і на час винесення наказу № 16 о/с від 21.04.2016 р. відповідачу було відомо про наявність вищенаведеного вироку.

Разом із тим, ОСОБА_2 був звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України на підставі ст. 77 п. 7 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).

Частиною 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 статті 77 Закону України «Про національну Поліцію» як підставу для звільнення передбачено: у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Змістом пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв'язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується.

Із аналізу наведених правових норм слідує, що одноразова грошова допомога при звільненні не виплачується у випадку звільнення зі служби з певних підстав, а саме: за службовою невідповідністю, у зв'язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Проте судом встановлено, що позивач був звільнений зі служби за власним бажанням уже після набрання вироком законної сили і відповідач як роботодавець не скористався своїм правом звільнення працівника із інших підстав.

Відтак, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_2 не поширюються норми п. 10 постанови КМУ від 17.07.1992 року № 393, оскільки він не був звільнений зі служби за службовою невідповідністю, або у зв'язку із систематичним невиконанням ним умов контракту, або у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Щодо позиції відповідача про залежність виплати одноразової грошової допомоги із необхідністю набуття права на пенсію на умовах, визначених зазначеним Законом № 2262-ХІІ, суд зазначає наступне.

Так, за змістом преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 pоку № 2262-XII цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із наведених положень Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" слідує, що ч. 2 ст. 9 цього Закону встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Аналогічне положення закріплено в абзаці четвертому пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 р. № 393 (далі - Порядок № 393), за змістом якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із аналізу зазначеної норми слідує, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов'язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Наведені положення пункту 10 Порядку № 393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 17.03.2015 року № 21-80а15.

Також, суд вважає помилковою позицію відповідача про виникнення у нього обов'язку нарахувати одноразову допомогу при звільненні позивачу лише після його звернення про остаточний розрахунок, оскільки законодавством, що регулює дані правовідносини - Законом № 2262-ХІІ та Порядком № 393 нарахування та виплата одноразової допомоги не ставиться у залежність від звернення особи за такою виплатою.

Позивач звільнений із Державної кримінально-виконавчої служби України із званням старшого прапорщика внутрішньої служби, підставою для звільнення є пункт 7 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням), вислуга років позивача при звільненні в календарному обчисленні становила 19 років 05 місяці 16 днів.

Отже, позивач за наведених обставин набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з довідкою № 28/3.1-1992 від 01.03.2019р. про складові нарахованого місячного грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.10.2015 р. по 31.03.2016 р., наданої суду відповідачем, позивачу за останній відпрацьований місяць перед звільненням (квітень 2016 року) нараховано грошове забезпечення 4881,36 грн.

Саме із цієї суми позивач провів розрахунок 25% .

Суд не погоджується із таким розрахунком з огляду на наступне.

Як пояснив у судовому засіданні 18.03.2019 р. представник відповідача сума 4881,36 грн., відображена у довідці як нарахована позивачу у квітні 2016 року містить у тому числі складові, що не є грошовим забезпеченням саме за квітень 2016 р., а саме: компенсація невикористаної частини відпустки - 643,32 грн. та понаднормові за 2016 рік - 955,2 грн.

Підсумовуючи викладене, суд наголошує, що в даному випадку позивачу необхідно розраховувати 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до посадового (місячного) окладу, що передував події (звільненню), з якою пов'язана відповідна виплата, а саме 3282,84 грн. (4881,36 - 643,32 - 955,2).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі № 823/64/16.

Виходячи з викладеного, 25 % місячного грошового забезпечення складає 820,71 грн. (3282,84 грн. х 25 %).

Отже, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті позивачу за 19 повних відпрацьованих календарних років становить 15593,49 грн. (820,71 грн. х 19 років).

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Державну установу "Північна виправна колонія (№90)" (; вул. Некрасова, 234, м.Херсон, 73032) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1; АДРЕСА_1) суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 15593 (п'ятнадять тисяч п'ятсот дев'яносто три) грн. 49 коп.

Зобов'язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19 березня 2019 р.

Суддя Морська Г.М.

кат. 112030100