Справа № 161/4471/17
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1689/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року, головуючий суддя - Гринь О.М., ухвалена у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов»язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради, в якому просив визнати протиправним; скасувати рішення та зобов»язати призначити державну допомогу при народженні дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він є батьком ОСОБА_2, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Бахчисарай Автономної Республіки Крим. У зв»язку з тимчасовою окупацією території Автономної Республіки Крим внаслідок збройної агресії Російської Федерації не мав можливості вчасно отримати свідоцтво про народження дитини, що видається органами державної влади України та без документів не міг виїхати на підконтрольну Україні територію. Позивач вважав, що пропустив строк через обставини які не залежали від його волі.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року визнано неправомірним та скасовано рішення Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 16 лютого 2017 року про відмову в призначенні державної соціальної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов»язано Департамент соціальної політики Луцької міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, ДСП Луцької МР оскаржив її в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що пропущений позивачем строк для призначення допомоги при народженні дитини є присічним, тобто можливість його поновлення Законом не передбачена, а закінчення присічного строку призводить до припинення суб»єктивних прав і обов»язків.

В судовому засіданні представник позивача підтримала подану апеляційну скаргу, вважає оскаржену постанову суду незаконною та протиправною та повністю підтримала доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.2016 року встановлено факт народження дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, місце народження - м. Бахчисарай, Автономна Республіка Крим Україна; мати - ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4) місце проживання - АДРЕСА_1; батько - ОСОБА_1 місце проживання - АДРЕСА_2.

Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 07.12.2016 року видав свідоцтво про народження ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно з довідкою від 23 січня 2017 року №000009254 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_4, тобто мати дитини ОСОБА_2, взято на облік та визначено фактичним місцем проживання: АДРЕСА_2.

За призначенням допомоги при народженні дитини позивач - ОСОБА_1 звернувся 16.02.2017 року (а.с. 17).

Рішенням Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 16.02.2017 року позивачу відмовлено в призначенні державної соціальної допомоги, оскільки звернення надійшло пізніше ніж через 12 місяців після народження дитини. (а.с. 6)

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача фактично була відсутня можливість реалізувати своє право на соціальний захист, передбачений законодавством, відтак даний факт є проявом дискримінації з боку суб»єкта владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Як встановлено пунктом 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 pоку, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави.

Аналогічні зобов»язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім»ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Статтею 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України.

Також, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім»ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» та іншими законами України.

Згідно із частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв»язання проблем, пов»язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч.1 ст.1 Законом України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» громадяни України, в сім»ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» передбачено види державних допомог сім»ям з дітьми, в тому числі допомога при народженні дитини. Державна допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

Відтак, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дитини.

Статтею 10 Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім»ям з дітьми» (далі Порядок) визначено, що для призначення одноразової допомоги при народженні дитини органу праці та соціального захисту населення за умови пред»явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подаються такі документи: заява одного з батьків, копія свідоцтва про народження дитини, довідка, видана державним органом реєстрації актів цивільного стану для призначення одноразової допомоги при народженні дитини.

Як встановлено п. 12 Порядку допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

З матеріалів справи видно, що позивач - ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої, виданого Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області 07 грудня 2016 року серії НОМЕР_1.

Державна реєстрація народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, проводилась з пропуском строку (а.с.7).

16 лютого 2017 року позивач звернувся до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про призначення державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 (а.с. 5).

Так, позивачем дійсно пропущений річний строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

В судовому засіданні представник позивача зазначив про те, що із об»єктивних причин не мав змоги звернутися до відповідача з даною заявою протягом дванадцяти місяців з часу народження дитини, тобто в період з 11 серпня 2015 року до 11 серпня 2016 року, оскільки лише 07 грудня 2016 року він на підставі судового рішення отримав свідоцтво про народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3. Даний факт також підтверджується матеріалами справи.

Дитина - ОСОБА_2 народилася на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим 11 серпня 2015 року, однак свідоцтво про народження дитини українського зразка було видано лише 07 грудня 2016 року.

Загальновідомими є обставини що територія Автономної Республіки Крим є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що несвоєчасність звернення позивача за реалізацією свого права пов»язане з анексією частини території України, а тому причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров»я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов»язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об»єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об»єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п. 38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року у справі №161/4471/17 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.