Справа № 130/1685/16-а
Суддя: Шепель К. А.
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2019 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шепеля К.А.,

за участю секретаря судового засідання Райчук Б.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 4 Жмеринського міськрайонного суду по суті справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Жмеринської міської ради № 637 від 19 травня 2009 року, -

у с т а н о в и в :

Позивач 28 липня 2016 року звернулася до суду з цим адміністративним позовом і вказала, що вона 5 липня 2012 року придбала житловий будинок по вул. Добролюбова, 19 в м. Жмеринка. Відповідно до рішення Жмеринської міської ради від 5 грудня 2012 року земельну ділянку площею 0,0760 га, закріплену за цим домоволодінням, вона приватизувала. Кадастровий номер земельної ділянки :003:4882. В березні 2016 року під час розгляду в судовому засіданні цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, позивач дізналася, що рішенням Жмеринської міської ради від 19 травня 2009 року №637 ОСОБА_3 передано в сервітутне користування земельну ділянку розміром 33 кв.м., яка є частиною прибудинкової території будинку №100 по вул.І.Франка в м. Жмеринка. Позивач вважає, що ОСОБА_3 побудував на цій земельній ділянці гараж з грубим порушенням архітектурно-будівельних норм, внаслідок чого бокова стіна гаража зведена на 0,5-1 м на земельній ділянці, що належить позивачу. Свого погодження на такі дії ОСОБА_3 позивач не давала. У звязку із зверненнями позивача до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 96 КУпАП та зобовязано демонтувати три бетонні підпірні конструкції стіни гаражу. На підставі рішення Жмеринської міської ради від 19 травня 2009 року №637 3 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та Жмеринською міською радою було укладено договір сервітутного користування земельною ділянкою строком на пять років. Строк даного договору закінчився в 2014 році. Саме в цей період ОСОБА_3 збудував свій стаціонарний гараж і, таким чином, на думку позивача, порушив норми добросусідства, штучно створивши позивачу перешкоди, які не дають можливості належним чином користуватися належною їй земельною ділянкою. У звязку з вищевикладеним, позивач просила визнати недійсним та скасувати рішення Жмеринської міської ради від 19 травня 2009 року №637, яким ОСОБА_3 передано у сервітутне користування земельну ділянку, розміром 33 кв.м., яка є частиною прибудинкової території будинку №100 по вул.. І.Франка, в м. Жмеринка та частиною земельної ділянки, яка є приватною власністю ОСОБА_1, а також визнати протиправним надання дозволу ОСОБА_3 на будівництво гаража на цій земельній ділянці. (а.с.1-4).

У своїх запереченнях на позов, які надійшли до суду 25 серпня 2016 року представник відповідача вважала адміністративний позов безпідставним, а позовні вимоги незаконними. Вказала, що на підставі рішення Жмеринської міської ради «Про встановлення особистого сервітуту на використання земельних ділянок комунальної власності» №991 від 20 березня 2015 року до діючого договору сервітутного користування укладено додаткову угоду від 6 квітня 2014 року, на підставі якої дія Договору була продовжена ще на пять років. Таким чином ОСОБА_3 протягом 8 років на підставі договору сервітутного користування користується вказаною позивачем земельною ділянкою, підстав для розірвання договору з ним немає. На момент купівлі позивачем будинку по вул. Добролюбова, 19 в м. Жмеринка земельна ділянка за вказаною адресою приватизована не була. В жовтні 2012 року позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із зазначенням меж і площі земельної ділянки. При виготовленні технічної документації позивач узгодила з суміжними землевласниками та землекористувачами встановлені межі своєї земельної ділянки, претензії, спірні питання чи зауваження, з огляду на існуючі документи, в неї не виникали. Позивач не надала доказів притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за порушення архітектурно-будівельних норм, як про це йдеться в позові. Крім цього, представник відповідача зазначила, що рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК України перелік підстав для цього вичерпний. Тому оскаржуване позивачем рішення відповідача є законним, обґрунтованим, прийняте в межах повноважень, а підстави для його скасування відсутні. Посилаючись на рішення КСУ від 16 квітня 2009 року по справі №1-9/2009, представник відповідача вказала, що орган місцевого самоврядування не має право скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни. В даному випадку оскаржуване рішення відповідача є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання. На підставі вищевикладеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю (а.с.34-38).

Третя особа ОСОБА_3 12 вересня 2016 року подав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у звязку із пропуском строків звернення до адміністративного суду (а.с.114-116).

Ухвалою судді від 1 серпня 2016 року адміністративний позов було залишено без руху у звязку із тим, що позивачем при його поданні не було сплачено судовий збір (а.с.15).

Ухвалою судді від 11 серпня 2016 року відкрито провадження у справі (а.с.21).

Ухвалою суду від 18 серпня 2016 року судове засідання було відкладено за клопотаннями представника відповідача та третьої особи (а.с.31).

Ухвалою суду від 12 вересня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи щодо залишення позовної заяви без розгляду, задоволено клопотання представника відповідача щодо зупинення провадження у справі до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю (130/3399/15-ц, 22-ц/772/1372/2016) у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.120).

На підставі розпорядження керівника апарату суду 26 вересня 2016 року здійснено повторний автоматичний розподіл цієї справи у звязку із відставкою головуючого судді Камінського В.П. (а.с.122, 123).

На підставі розпорядження керівника апарату суду 23 січня 2017 року здійснено повторний автоматичний розподіл цієї справи у звязку із закінченням у головуючого судді Саландяк О.Я. повноважень (а.с.125, 126). Справу передано на розгляд головуючому судді Шепелю К.А..

Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року на підставі заяви третьої особи поновлено провадження у справі (а.с.138).

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримує повністю з огляду на обставини, які викладені в позові. Не може повідомити, який дозвіл ОСОБА_3 слід визнати протиправним. Уточнивши позов, просить тільки визнати недійсним та скасувати рішення міської ради № 637 від 19 травня 2009 року про надання ОСОБА_3 у сервітутне користування земельну ділянку площею 0,33 га по вул.І.Франка, 100 в м.Жмеринка.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнає повністю. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності порушення прав, свобод або інтересів позивача, які повязані з прийняттям оскаржуваного рішення відповідачем. На час прийняття відповідачем цього рішення позивач не була власником суміжної земельної ділянки. У звязку з цим позов є безпідставним. Просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись також на обставинами, які були раніше висловлені в запереченнях.

Третя особа в судовому засіданні звертає увагу суду на те, що будівництво гаража на вищевказаній земельній ділянці розпочалось ним ще в 2006 році, протягом всього часу законність будівельних робіт та надання дозвільних документів на будівництво гаража супроводжувалося відповідними структурними підрозділами, (інспекціями) та рішеннями виконавчого комітету Жмеринської міської ради. На той час на місці теперішнього, належного йому гаража, був розташований деревяний гараж, власниками якого були громадяни, які раніше проживали в будинку по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка. В домогосподарстві по вул. Добролюбова, 19 в м. Жмеринка проживала громадянка ОСОБА_4. Під час проведення будівельних робіт гаража і до його завершення, а також отримання свідоцтва на право власності на гараж в 2012 році, претензій, суперечок щодо будівництва гаража, розташування та визначених його меж у ОСОБА_3 з громадянкою ОСОБА_4 не виникало. Лише після придбання в 2012 році будинку по вул. Добролюбова, 19, м. Жмеринка позивачем, почались претензії щодо меж гаража. Позивач та її чоловік почали писати листи зі скаргами до всіх державних установ та правоохоронних органів. Після того, як вони викопали рів вздовж стіни гаража, нижче його фундаменту, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні власністю. В 2012 році з урахуванням встановлених меж позивач оформила державний акт на належну їй земельну ділянку. Те, що будівництво гаража та отримання всіх дозвільних документів на його будівництво, а також документів, які підтверджують право власності як на гараж так і на земельну ділянку, відбувалося на законних підставах, встановлено та доведено в ході судових засідань Жмеринського міськрайонного суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до подружжя Дмитрук та рішенням цього ж суду від 3 березня 2016 року, яке набрало законної сили відповідно до постанови Верховного суду від 18 квітня 2018 року. На даний час земельна ділянка, на якій розташований гараж, приватизована ОСОБА_3 і за рішенням Жмеринської міської ради передана йому у власність. На підставі вищевикладеного третя особа ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши сторони, третю особу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до копії рішення Жмеринської міської ради від 27 січня 2006 року №17 ОСОБА_3 надано дозвіл на проектування та будівництво нового гаража взамін старого, непридатного для використання по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка (а.с.5).

Відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за №37 від 6 листопада 2007 року, управлінням містобудування та архітектури Жмеринської міської ради було видано дозвіл №102 від 26 грудня 2007 року ОСОБА_3 на виконання будівельних робіт по будівництву гаражу АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно з копією рішення Жмеринської міської ради від 19 травня 2009 року №637, копією висновку №2780 від 9 лютого 2009 року відділу Держкомзему у місті Жмеринці Вінницької області, ОСОБА_3 передано в сервітутне користування земельну ділянку розміром 0,0033 га по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка строком на 5 років для гаражного будівництва (а.с.7,8).

Відповідно до копії інформації про грошову оцінку земельної ділянки, грошова оцінка земельної ділянки, яка була надана в сервітутне користування ОСОБА_3 станом на 3 вересня 2009 року склала 2793,04 грн (а.с.9).

Згідно з копією договору сервітутного користування землею №80 від 3 вересня 2009 року та акту приймання передачі земельної ділянки в оренду від 21 вересня 2009 року, між Жмеринською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір про передачу в сервітутне користування ОСОБА_3 земельної ділянки, загальною площею 0,0033 га із земель житлової та громадської забудови для гаражного будівництва. Договір укладено строком на 5 років. З копії аркушу погодження до договору видно, що питання передачі цієї земельної ділянки в сервітутне користування ОСОБА_3 було узгоджено з усіма відповідними відділами (а.с.10-12, 47).

Відповідно до копії рішення Жмеринської міської ради №991 від 20 березня 2015 року поновлено договір особистого сервітуту на земельній ділянці комунальної власності Жмеринської міської ради по вул. Франка, 100 А в м. Жмеринка ОСОБА_3, площею 0,0033 га для розміщення гаража, строком на 5 років (а.с.40).

Згідно з копією додаткової угоди до договору сервітутного користування землею №80 від 19 травня 2009 року, яка була укладена 6 квітня 2015 року між відповідачем та позивачем, пункти 5, 8, 9 було викладено в новій редакції, зокрема вказано, що договір укладено на 5 років з 20 березня 2015 року по 20 березня 2020 року (а.с.39).

Відповідно до копії протоколу про погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка та копій схем зовнішніх меж, на момент виготовлення технічної документації суміжні земельні ділянки відносились до земель загального користування та земель житлової забудови, суміжних землевласників не було, очевидно, бо суміжна земельна ділянка не була приватизована (а.с.66, 67, 68).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку по вул. Добролюбова, 19 в м. Жмеринка, площею 0,0760 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, позивач стала власником цієї земельної ділянки в грудні 2012 року (а.с.73).

Згідно з копією технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, жодних спірних питань при встановленні меж її земельної ділянки позивач не висловлювала (а.с.75-98).

Відповідно до рішення Жмеринського міськрайонного суду від 3 березня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю задоволено повністю, зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним йому гаражем по вул. Івана Франка, 100-а у м. Жмеринці - шляхом засипання шаром ґрунту траншеї, яка викопана на земельній ділянці ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по вул. Добролюбова, 19 у м. Жмеринці впритул та вздовж бокової стіни гаражу ОСОБА_3. Під час розгляду цієї справи, суд вказав на те, що ОСОБА_3 довів, що він є власником гаража по вул. І.Франка, 100а в м. Жмеринка на законній підставі, його право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім цього, він довів також, що траншея, викопана відповідачами на їхній же земельній ділянці, призводить до руйнування його гаража (а.с.160-162).

Згідно з копією рішення Апеляційного суду Вінницької області від 6 травня 2016 року вищевказане рішення Жмеринського міськрайонного суду було скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.108-110).

Відповідно до копії ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційного скаргою ОСОБА_3 (а.с.130).

Згідно з копією постанови Верховного суду від 18 квітня 2018 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, а рішення Жмеринського міськрайонного суду від 3 березня 2016 року залишено без змін (а.с.164-168)

Відповідно до копії рішення Жмеринської міської ради від 22 березня 2018 року №534 розірвано договір про встановлення особистого сервітуту щодо земельної ділянки комунальної власності по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка, наданої ОСОБА_3 від 9 вересня 2009 року за №80, площею 0,0033 га для гаражного будівництва (а.с.157).

Згідно з копією додаткової угоди до договору сервітутного користування землею №80 від 9 вересня 2009 року, яка була укладена між відповідачем та ОСОБА_3 26 березня 2018 року, сторони в повному обсязі виконали власні зобовязання по зазначеному договору та не мають взаємних претензій один до одного (а.с.188).

Відповідно до копії рішення Жмеринської міської ради №562 від 14 червня 2018 року ОСОБА_3 було затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку по вул.. І.Франка, 100 А в м. Жмеринка, кадастровий номер :00:003:5147, площею 0,0033 га та передано її безоплатно у власність (а.с.159).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19 липня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на вищевказану земельну ділянку (а.с.169).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 90 КАС України, суд, згідно з положеннями статей 73, 74, 75, 76 цього ж Кодексу, вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до частини першої та частини другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив: зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача.

В контексті завдань адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Згідно з частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Аналогічну норму було передбачено участині першій статті 6 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.

З наведеного слідує необхідність з'ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу позивача. При з'ясуванні цього питання суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів. Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, зокрема, що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином. Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов'язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011). Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства[ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008). Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені ОСОБА_6 проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Аналізуючи положення статті 5, частини першої статті 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», неприпустимим є підміна інтересів територіальної громади міста інтересами окремої фізичної особи, не зважаючи на її приналежність до територіальної громади міста. В законодавстві України відсутні спеціальні механізми та/або форм контролю окремими членами територіальної громади за правильністю прийняття рішень відповідним органом місцевого самоврядування.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування оскаржується в частині надання права земельного сервітуту не позивачеві, а іншій особі, посилання позивача на порушення його прав суд визнає безпідставними.

Суд вважає, що позивачем не доведено безпосередній вплив рішення органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки ОСОБА_3 у сервітутне користування на її позивача - права, свободи чи законні інтереси, що є визначальним у питанні встановлення порушеного права позивача. Доводи позивача в позовній заяві та в судовому засіданні є абстрактними, без жодного обґрунтування негативного впливу цього рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність самого предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, в чому і полягає завдання адміністративного судочинства. В даному випадку, суд також враховує, що на день розгляду справи оскаржуване позивачем рішення втратило свою актуальність, а договір про сервітутне користування земельною ділянкою, площею 0,0033 га по вул. І.Франка, 100 в м. Жмеринка, який був укладений відповідачем з ОСОБА_3 розірвано, ОСОБА_3 оформив своє право власності на цю ділянку.

Обставиною, що свідчить про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 20 лютого 2019 року по справі №522/3665/17).

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 5, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 139, 242, 243, 244, 245, 246, 257, 262 КАС України, на підставі статті 19, 124, 144 Конституції України, статей 98, 116, 118, 122 ЗК України, статей 5, 6, 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Жмеринської міської ради № 637 від 19 травня 2009 року - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Вінницького Апеляційного адміністративного суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя К.Шепель

Повне судове рішення виготовлено 22 березня 2019 року.