Справа № 420/6560/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6560/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправним та скасування рішення Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №125 від 23.10.2018 року про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889, зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889 з 16.10.2018 року, та здійснити розрахунок пенсії ОСОБА_1 із заробітної плати 8811,60 грн. на підставі довідок Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №9413/06 від 14.09.2018 року та №9415/06 від 14.09.2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправним та скасування рішення Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №125 від 23.10.2018 року про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889, зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889 з 16.10.2018 року, та здійснити розрахунок пенсії ОСОБА_1 із заробітної плати 8811,60 грн. на підставі довідок Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №9413/06 від 14.09.2018 року та №9415/06 від 14.09.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є інвалідом 2 групи. Позивач звернулася з заявою до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889. Відповідач листом відмовив ОСОБА_1 у переведенні її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу». Позивач вважає такі дії Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі безпідставними та протиправними.

Представник відповідача 17.01.2019 року за (вхід.№1739/19) надав до суду відзив щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі пославшись на те, що позивач звернулась до Управління із заявою від 18.12.2015 року № 10988, щодо призначення пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Розпорядженням від 23.12.2015 року № 10988 позивачу призначено пенсію по інвалідності. 16.10.2018 року позивач звернулась до Управління із заявою № 5915, щодо переведення її з пенсії по інвалідності призначену на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу». Під час розгляду вищевказаної заяви, відповідачем були розглянуті документи, а саме: копія паспорта та ідентифікаційного коду; копії трудової книжки серія БТ-1 № 7687239; копія диплому серія РВ №810154; довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 14.09.2018 №9413/06, №9414/06 та №9415/06 видані Суворовським обєднаним управління Пенсійного фонду України в м. Одесі. Після розгляду заяви та на підставі наданих документів, керуючись ч.5 ст.45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Законом Україні «Про державну службу» №3723-ХІІ, Законом України «Про державну службу» № 889, п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» Управлінням було прийнято рішення від 23.10.2018 року № 125 про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності призначену на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу». Відповідач у відзиві вказує, що є непідтвердженими та необгрунтованими посилання позивача у позові, які б підтверджували протиправність дій Управління, щодо переведення пенсії по інвалідності, призначену згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності згідно Закону України від 10.12.2015 року №889 «Про державну службу» - з 16.10.2018 року та здійснити розрахунок пенсії із заробітної плати 8811,60 грн. на підставі довідок від 14.09.2018 року № 9413/06 та від 14.09.2018 року № 9415/06 з огляду на наступне. Закон України від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» втратив чинність на підставі Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII. Пунктом 10 розділу XI Закону України від 10.12.2015 року № 889- VIII «Про державну службу» передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Пунктом 12 розділу XI вищевказаного Закону передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. З урахуванням наведеного, відповідач вказує, що переведення пенсії по інвалідності, призначену згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на пенсію по інвалідності згідно Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» підстав не має, оскільки Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» не передбачено призначення пенсії по інвалідності. Відповідач вважає, що діяв на підставі законодавства та жодним чином не порушував прав і свобод позивача, а отже немає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Ухвалою суду від 19.12.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Позивача звільнено від сплати судового збору.

Ухвалою суду від 18.01.2019 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні 11.03.2019 року позивач та представник поривача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1, є інвалідом 2 групи. 16.10.2018 року позивач звернулася до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889 889 (далі - Закон № 889). Відповідач рішенням №125 від 23.10.2018 року відмовив ОСОБА_1 у переведенні її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу», зазначивши, що з 01.05.2016 року набрав чинності Закон України № 889, у звязку з цим Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 Прикінцевих положень Закону № 889, тому призначення пенсії по інвалідності Законом № 889 не передбачено. Позивач не згодна з рішенням управління, а тому звернулася з цим позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889 (далі - Закон № 889), на підставі якого втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723 (далі - Закон № 3723). Однак, згідно з пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 стаття 37 Закону № 3723 не втратила своєї чинності, а застосовується до осіб, зазначених, зокрема, у пункті 10 Закону № 889. Цією нормою визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Згідно зі статтею 37 Закону № 3723 пенсія по інвалідності призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058, особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Позивачу у листопаді 2015 року було встановлено 3 групу інвалідності по загальному захворюванню, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 785832 (а.с.23). З 14 листопада 2016 року позивачу встановлено II групу інвалідності по загальному захворюванню. Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 037938 з 07.11.2018 року позивачу з 07.11.2018 року продовжено II групу інвалідності по загальному захворюванню (а.с.24).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії БТ-І №7687239 вбачається, що позивач працювала на посадах, віднесених до посад державної служби в періоди з 05.07.2005 по 16.10.2005 роки на посаді спеціаліста І категорії відділення по обліку надходження платежів відділу надходження доходів (VII категорія посад державних службовців, пятнадцятий ранг державного службовця), з 17.10.2005 по 02.01.2006 роки на посаді спеціаліста І категорії відділу надходження доходів (VII категорія посад державних службовців), з 03.01.2006 по 02.05.2007 роки на посаді провідного спеціаліста відділу надходження доходів та економічного аналізу (VII категорія посад державних службовців), з 03.05.2007 по 21.05.2009 роки на посаді провідного спеціаліста відділу надходження платежів, з 22.05.2009 по 20.02.2014 роки на посаді головного спеціаліста відділу обліку надходжень платежів (VII категорія посад державних службовців), з 21.02.2014 по 07.09.2015 року на посаді головного спеціаліста відділу надходження, прогнозування платежів та обліку застрахованих осіб (VII категорія посад державних службовців), з 08.09.2015 по 02.04.2017 роки на посаді заступника начальника відділу платежів до пенсійної системи (VI та V категорія посад державних службовців) та з 03.04.2017 по 30.05.2017 роки на посаді завідувача сектору забезпечення поповнення бюджету фінансово-економічного відділу (категорія «Б») управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси (з подальшим перейменуванням в Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі).

Згідно запису в трудовій книжці позивача за № 23 їй було присвоєно пятнадцятий ранг державного службовця. На дату набрання чинності Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889 загальний стаж роботи позивача на посадах, віднесених до посад державної служби, становив понад 12 років, та страховий стаж - понад 36 років. На дату звільнення (30.05.2017 року) позивач мала шостий ранг державного службовця, що підтверджується записом в її трудовій книжці за №38 від 01.05.2016 року (а.с.26-30). Порядок призначення пенсій державним службовцям затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 (далі - постанова КМУ № 622).

В пункті 2 постанови КМ України № 622 зазначено, що згідно з пунктами 10 і 17 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723 мають право особи, які на день набрання чинності Законом № 889: мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, дія вищезазначених норм права розповсюджується на дві категорії громадян: осіб, які на дату набрання чинності Закону № 889 вже не працювали на посадах державних службовців, але мали не менш як 20 років на таких посадах; діючих державних службовців, які на дату набрання чинності Закону № 889 мали не менш як 10 років стажу державних службовців.

Відповідно до статті 37 Закону № 3723, пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

На дату набрання чинності Закону №889 (01.05.2016 року), позивач займала посаду заступника начальника відділу платежів до пенсійної системи (VI та V категорія посад державних службовців) Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі і мала більше 12 років стажу державного службовця. Таким чином, відповідно до пункт 2 постанови КМУ № 622, пунктів 10 та розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889 на час подання заяви від 16.10.2018 року позивач мала право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723.

Відповідно до пункту 4 постанови КМУ №622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби); розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні; у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 року, середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 року на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 року, а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 року на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 року як за повний місяць; матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п'ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 року, за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Пунктом 5 Постанови № 622 визначено, що форма довідки про заробітну плату для призначення пенсій державним службовцям затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики. Постановою правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 року № 1-3 затверджені форми довідок про складові заробітної плати (для призначення пенсії державного службовці (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати для призначення державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подаються для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу». Позивач звернувшись 16.10.2018 року із заявою до управління також подав довідки: про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 14.09.2018 року за № 9413/06, видану Суворовським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі; про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 14.09.2018 року за № 9415/06, видану Суворовським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі.

Відповідно до вищевказаних довідок, посадовий оклад позивача складав 3900,00 грн., надбавка за 6 ранг 500,00 грн., надбавка за вислугу років (39 %) за стаж державної служби більше 13 років 1521,00 грн., середні розміри інших складових отриманої позивачем за період з травня 2016 року по квітень 2017 року: надбавка за інтенсивність (отримана у 2017 році) 141,84 грн. / 4 = 35,46 грн., індексація (отримана у 2016 році) 64,00 грн. /8 = 8 грн. 00 коп., премія (отримана у 2016 році) 5511,85 грн. / 8 = 688,98 грн., матеріальна допомога (отримана у 2017 році) 5815,95 грн. / 4 = 1453,99 грн., компенсація за дні невикористаної відпустки 8450,06 грн. / 12 = 704,17 грн. (всього 8811,60 грн.).

З урахуванням пункту 4 постанови КМУ № 622, розмір пенсії позивача повинен складати 8811,60 грн. х 60 % = 5286,96 грн. Однак, на даний час розмір пенсії позивача складає 2081,72 грн. На момент звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності згідно із Законом України «Про державну службу» їй була встановлена II група інвалідності, мала необхідний страховий стаж та стаж роботи на посадах, віднесених до посад державної служби. Таким чином, позивач мала всі необхідні умови для переходу на інший вид пенсії (з пенсії по інвалідності по Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на пенсію по Закону України «Про державну службу») з урахуванням пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622.

Позовні вимоги по цій справі узгоджуються з висновками інших судів. Так, у справах № 507/481/17, № 521/15997/17, 756/9924/16-а, 876/4230/17 суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи свої рішення за результатами розгляду справ, виходили з наступного.

За приписами п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Частиною третьою ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Згідно ч.9 ст.37 Закону України «Про державну службу», пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Посилання відповідача на те, що пункти 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» стосуються лише призначення пенсії за віком є помилковими, оскільки статтею 37 Закону України «Про державну службу» 1993 року № 3723-ХІІ з наступними змінами, врегульовано питання призначення пенсії державним службовцям за віком, по інвалідності та у зв'язку з втратою годувальника, а тому суд не може покласти його в основу рішення по справі.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню. Отже, органи державної влади повинні сприяючи забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Аndгеjеуа v Lаtvia» (п.77 ОСОБА_2 палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії 1 Протоколу №1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачами вимогам. У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява №33338677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати ( обумовлені чи необумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст..1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

ЄСПЛ неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції, як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). З вищенаведеного вбачається, що людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

В пункті 4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: «В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і право застосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів».

Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд зазначає, що ст.22 Конституції України, визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Слід зазначити, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 неодноразово наголошував на неприпустимість і неконституційність скасування та зміни або встановлення нових підстав і умов для надання пільг, компенсацій, гарантій та нарахування пенсій або щомісячного грошового утримання окремим категоріям громадян.

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до норм Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Вказана правова позиція повністю узгоджується з правовою позицією ОСОБА_2 Верховного Суду, яка висловлена ним у постанові від 13.02.2019 року по справі №822/524/18 та ці висновки повинні враховуватись судами загальною юрисдикції при розгляді аналогічних спорів відповідно до положень ч.5 ст.242 КАС України.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправним та скасування рішення Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №125 від 23.10.2018 року про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889, зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889 з 16.10.2018 року, та здійснити розрахунок пенсії ОСОБА_1 із заробітної плати 8811,60 грн. на підставі довідок Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №9413/06 від 14.09.2018 року та №9415/06 від 14.09.2018 року, підлягають задоволенню відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139, 241-246,263 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №125 від 23.10.2018 року про відмову в переведенні ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889.

3. Зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності згідно із Законом України Про державну службу від 10.12.2015 року №889 з 16.10.2018 року, та здійснити розрахунок пенсії ОСОБА_1 із заробітної плати 8811,60 грн. на підставі довідок Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі №9413/06 від 14.09.2018 року та №9415/06 від 14.09.2018 року.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 21.03.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.