Справа № 2040/5707/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 р.Справа № 2040/5707/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан ОСОБА_2, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.12.18 року по справі № 2040/5707/18

за позовом ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3 особа - підприємець ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати податкові повідомлення-рішення від 06 червня 2018 року № НОМЕР_1 на суму податкового зобовязання 542241,01 грн. та штрафної (фінансової) санкції 135560,25 грн. у повному обсязі; № НОМЕР_2 на суму податкового зобовязання 167928,00 грн. та штрафної (фінансової) санкції 41982,00 грн. у повному обсязі; № НОМЕР_3 на суму податкового зобовязання 45529,99 грн. та штрафної (фінансової) санкції 11382,50 грн. у повному обсязі;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 червня 2018 року № Ф- на суму 249062,03 грн. у повному обсязі;

- скасувати рішення № НОМЕР_4 від 06 червня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 57715 грн. 88 коп. у повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення - задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 06 червня 2018 року № НОМЕР_1 № НОМЕР_3, НОМЕР_2.

Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 06 червня 2018 року № Ф-.

Скасовано рішення № НОМЕР_4 Головного управління ДФС у Харківській області від 06 червня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (61057 м. Харків, вул. Пушкінська, 46) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4 (61121, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_5) у розмірі 8 810,00 грн. (вісім тисяч вісімсот десять гривень).

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає. Крім того, представником позивача в судовому засіданні було подано заяву про фактично понесені витрати, повязані із розглядом справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач як фізична особа - підприємець зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради 28.03.2003 року, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В00 № 966600 ( т.1 а.с. 169).

Позивач пройшов передбачену законодавством України реєстрацію як платника податку на додану вартість, про що 21.12.2010 року отримав свідоцтво відповідного зразка №100315485 (т.1 а.с. 168).

Фахівцями Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку самозайнятої особи ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_5), щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року.

За результатами вище вказаної перевірки відповідачем складено акт №1953/20-40-13-15-07/НОМЕР_5 від 16.05.2018 року, яким зафіксовано порушення: п.44.1 ст.44, п. 177.4 ст.177, абз.а), п. 176.1, ст. 176, п. 177.2, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 542241,01 грн.; п.44.1 ст.44, п.187.1 ст.187, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено податок на додану вартість на загальну суму 388048,00 грн., п.16 прим.1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та ст.168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено військового збору на загальну суму 45529,99 грн., абз.1 п.2 ч.1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого було занижено єдиного соціального внеску на загальну суму 249062,03 грн. (т.1 а.с. 18-48).

Не погодившись з висновками акту перевірки №1953/20-40-13-15-07/НОМЕР_5 від 16.05.2018 року, позивач 23 травня 2018 року подав до Головного управління ДФС у Харківській області заперечення на акт перевірки (т.1 а.с. 57-66).

Листом від 04.06.2018 року №5464/ФОП/20-40-13-15-14 Головне управління ДФС у Харківській області повідомило позивача, що внаслідок арифметичної помилки висновки акту документальної планової виїзної перевірки №1953/20-40-13-15-07/НОМЕР_5 від 16.05.2018 року викладено в наступній редакції: п.44.1 ст.44, п. 177.4 ст.177, абз.а), п. 176.1, ст. 176, п. 177.2, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 542241,01 грн.; п.44.1 ст.44, п.187.1 ст.187, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено податок на додану вартість на загальну суму 167928,00 грн., п.16 прим.1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та ст.168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого було занижено військового збору на загальну суму 45529,99 грн., абз.1 п.2 ч.1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого було занижено єдиного соціального внеску на загальну суму 249062,03 грн. (т. 1 а.с. 67-72).

На підставі акту перевірки №1953/20-40-13-15-07/НОМЕР_5 від 16.05.2018 року відповідачем складено податкові повідомлення - рішення:

- № від 06.06.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 677801,26 грн., з яких: податкове зобов'язання +542241,01 грн., штрафні (фінансові) санкції 135560,25 грн. (а.с. 73);

- № від 06.06.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 209910,00 грн., з яких: податкове зобов'язання +167928,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 41982,00 грн. (т. 1 а.с. 74);

- № від 06.06.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір на загальну суму 56912,49 грн., з яких: податкове зобов'язання +45529,99 грн., штрафні (фінансові) санкції 11382,50 грн. (т. 1а.с. 74).

Також, на підставі акту перевірки відповідачем складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2018 року №Ф- на загальну суму 249062,03 грн. (т. 1 а.с. 76).

Заступником начальника Головного управління ДФС у Харківській області 06.06.2018 року прийнято рішення № НОМЕР_4 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 57715,88 грн. (т. 1 а.с. 77).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 06 червня 2018 року № НОМЕР_1 № НОМЕР_3, НОМЕР_2, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06 червня 2018 року № Ф-, рішення № НОМЕР_4 від 06 червня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є необґрунтованим та таким, що не відповідають вимогам законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини щодо справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI.

У відповідності до п.176.1 ст. 176 Податкового кодексу України, платники податку зобов'язані: а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до п. 177.2, 177.3 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

До складу загального оподатковуваного доходу зараховується виручка, що надійшла фізичній особі - підприємцю як в грошовій, так і в натуральній формі від провадження господарської діяльності, а саме:

- виручка у вигляді безготівкових грошових коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в готівковій формі безпосередньо підприємцю чи його працівникам на місці здійснення розрахунків (в т.ч. відсотки банку);

- виручка в натуральній (негрошовій формі);

- суми штрафів і пені, отримані від інших суб'єктів підприємництва за договорами цивільно-правового характеру за порушення умов договорів та інші доходи, які пов'язані із здійсненням підприємницької діяльності.

Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком з доходів фізичних осіб мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції фізичної особи - підприємця, та мають бути пов'язані з отриманням доходу фізичною особою - підприємцем.

Згідно з п. 53.1 ст. 53 Податкового кодексу України передбачено, що не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління ДФС у м. Києві листом від 29.04.2016 року надало консультацію фізичним особам, в якій зазначено, що власні кошти, які фізична особа - підприємець зараховує на розрахунковий розрахунок, не включаються до складу доходу (виручки у грошовій та натуральній формі) та не відображаються у Книзі обліку доходів та витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Отже, посилання контролюючого органу на не включення позивачем власних коштів до доходу (виручки) є безпідставними та нормативно необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що на розрахунковий рахунок позивача надходили власні кошти, позивачем надано виписки з розрахункового рахунку ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4, з яких вбачається, що власні кошти надходили з призначенням платежу "власні кошти" (т. 23- 24).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, видами діяльності позивача ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4 є: Код КВЕД 18.12 Друкування іншої продукції (основний вид діяльності), Код КВЕД 18.13 Виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг; код КВЕД 18.14 Брошурувально - палітурна діяльність і надання повязаних із нею послуг; Код КВЕД 58.19 Інші види видавничої діяльності (т. 1 а.с. 179-182).

У відповідності до п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для безпосереднього здійснення своєї підприємницької діяльності у період 2014-2016 рр. включно, позивачем придбані папір, фарби, ручки, щоденники, плівки, пружини, друкарські форми, штанцформи, кружки, фольга, обкладинки тощо.

Перелік документів на придбання товарно-матеріальних цінностей та період їх використання у підприємницькій діяльності позивача міститься у видаткових накладних, накладних наявних в матеріалах справи (т. 23-24).

Витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей у 2016 році належним чином відображені у Книзі обліку доходів і витрат (т. 1 а.с. 85-89).

Отже, колегія суддів зазначає, що придбані у 2014-2016 рр. товарно-матеріальні цінності були використані позивачем у виготовленні поліграфічної продукції, а саме: у виготовленні друкованих матеріалів - плакатів, буклетів, брошур, запрошень, прайсів, меню, тощо; у виготовленні сувенірних матеріалів - друк на щоденниках, шарфах, чашках, ручках, тощо.

Також, як документи для внутрішнього використання були складені щомісячні Звіти про використання матеріалів у виробництві за 2014-2016 рр. включно, в яких відображено найменування, одиниці виміру, кількість, постачальники матеріалів та реквізити документа, на підставі яких було придбані товарно-матеріальні цінності, що у подальшому використані позивачем у виробництві (т. 1 а.с. 96-189).

Колегія суддів зазначає, що всі вищезазначені витрати і доходи позивача підтверджуються належним чином оформленними первинними документами (т. 1-24).

Таким чином, контролюючий орган дійшов помилкового висновку, та необґрунтовано не враховував витрати позивача ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4, на придбані товарно-матеріальних цінностей для здійснення господарської діяльності.

Стосовно тверджень відповідача про отримані з Єдиного реєстру платників податків відомості щодо доходів ОСОБА_4, які свідчать про недостатність особистих коштів для виплати заробітної плати найманим працівникам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, зокрема: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом.

З акту перевірки вбачається, що кошти на заробітну плату знімались з розрахункового рахунку лише у 2016 році у суму 103951,43 грн., єдиний соціальний внесок з фонду заробітної плати перераховувався у 2014 р. - 35049,34 грн., у 2015 р. - 90163,07 грн., у 2016 р. - 100982,81 грн.

Однак, колегія суддів зазначає, що оскільки виручка позивача за 2014 рік, яка отримана через реєстр розрахункових операції склала 290143,5 грн., тому твердження відповідача є необґрунтованими.

Також, з матеріалів справи вбачається, що свою підприємницьку діяльність позивач здійснює з 2003 року, та з цього часу використовував РРО та відповідно мав виручку у вигляді готівкових коштів. Так, за 2011-2013 роки обєм такої виручки склав 695998 грн. що підтверджується актом перевірки від 06.06.2014 року № 2039/20 -34-17-01-07/НОМЕР_5. Отже, лише станом на 01.01.2014 року позивач мав у своєму розпорядженні власні кошті у сумі 695998 грн.

Таким чином, виходячи з вищезазначеного, колегія судді вважає, що винесення податкового повідомлення - рішення № від 06.06.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 677801,26 грн., з яких: податкове зобов'язання +542241,01 грн., штрафні (фінансові) санкції 135560,25 грн. є необґрунтованим та безпідставним.

Щодо посилань відповідача стосовно податкового порушення в частині обов'язку сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, колегія суддів зазначає.

Обов'язковою умовою для визначення податкового порушення в частині обов'язку сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору є встановлення обставин чи відбулася у спірному випадку виплата доходу, в які строки, чи сплачено податок на доходи фізичних осіб з такою виплатою доходу або у разі невиплати доходу у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду, оскільки сплата (перерахування) такого податку до бюджету пов'язується саме з оподатковуваним доходом.

У відповідності до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Таким чином, виходячи з вищезазначеного та приймаючи до уваги той факт, що правомірно не віднесено власні кошти до доходу (виручки), колегія суддів вважає, що у контролюючого органу були відсутні законні підстави для донарахування ФОП ОСОБА_4 доходу з фізичних осіб, що в подальшому потягло за собою додатковий обов'язок у позивача щодо сплати військового збору у розмірі 56912,49 грн.

А тому, колегія суддів вважає, що податкове повідомлення - рішення № від 06.06.2018 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір на загальну суму 56912,49 грн., з яких: податкове зобов'язання +45529,99 грн., штрафні (фінансові) санкції 11382,50 грн., є незаконним та необґрунтованим.

Стосовно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2018 року №Ф- на загальну суму 249062,03 грн. та рішення № НОМЕР_4 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 57715,88 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19-1 Податкового кодексу України визначені функції контролюючих органів, в тому числі, контроль своєчасності подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів (п.19-11.1.2.).

Згідно п.4 ч.1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п.11 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок встановлюється у розмірі 34,7 відсотка суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб ( з 01.01.2015р. у розмірі 22 відсотка). При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, в якому отримано дохід (прибуток).

Підпунктом 1 частини другої статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч.3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску (п.7 ч.1 ст. 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

Частинами 3 та 4 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов'язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Виходячи з вищезазначеного, вбачається. що для вирахування єдиного соціального внеску необхідно вирахувати чистий дохід, який безпосередньо залежить від суми документально підтверджених витрат.

А тому, оскільки податкове повідомлення - рішення № від 06.06.2018 року грошового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб видано судом безпідставним та необґрунтованим, тому у відповідача відсутні правові підстави для додаткової сплати єдиного соціального внеску.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення адміністративного позову та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 06 червня 2018 року № НОМЕР_1 № НОМЕР_3, НОМЕР_2, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06 червня 2018 року № Ф-, рішення № НОМЕР_4 від 06 червня 2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 77 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Стосовно заяви позивача про фактично понесені витрати, повязані із розглядом справи, колегія суддів вважає. що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч.3 ст.143 КАС України).

Згідно ч.5 ст.143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, на підтвердження судових витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення; про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 16, 54,57 КАС України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обовязків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обовязків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обовязків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і розяснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Статтею 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і розяснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи слідує, що між Адвокатським бюро "Ірини Магільової" в особі Учасника адвокатського бюро ОСОБА_5 (надалі - Адвокатське бюро) та ОСОБА_3 особи - підприємця ОСОБА_4 (надалі Клієнт) укладено договір № 0507 від 05.07.2018 року за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське бюро бере на себе зобовязання надавати правничу допомогу Клієнту.

Клієнт делегує Адвокатському бюро наступні права: розробити правову позицію у справі, скласти позовну заяву, підготувати позовні матеріали, представляти інтереси Клієнта та брати участь у судових засіданнях, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії судових рішень, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам, подавати заяви та клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення, змінювати підставу або предмет позову, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог, відмовитись від позову, укладати мирову угоду, користуватися іншими процесуальними правами встановленими Кодексом адміністративного судочинства України.

За надання правової допомоги за цим Договором винагорода Адвокатського бюро (гонорар) за годину роботи становить 800 (вісімсот) грн..

Відповідно до Звіту №1, Акту №1, Звіту №2, Акту №2 сума гонорару становить 11 200 (одинадцять тисяч двісті) грн..

Згідно наданої до матеріалів справи копії платіжного доручення № 3415 від 06.03.2019 р. ФОП ОСОБА_4 перераховано на банківський рахунок Адвокатське бюро "Ірини Магільової" 11 200 грн. за договором про надання правової допомоги від 05.07.2018 р. № 0507.

Для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги позивачем подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором № 0507 від 05.07.2018 р. про надання правничої допомоги , яким визначено наступні послуги:

- проведено аналіз первинних документів, акту перевірки, податкових повідомлень рішень, податкової вимоги, якими підтверджується нарахування Клієнту податкових зобовязань та штрафних санкцій на підставі акту № 1953/20-40-13-15-07/НОМЕР_5 від 16.05.2018 року - 1 година.

- складено позовну заяву - 7 годин.

- представлення інтересів Клієнта у 2-х судових засіданнях - 2 години.

- підготовлено відзив на апеляційну скаргу Відповідача 4 години

При цьому судова колегія зауважує, що представником позивача не було надано розрахунок правової допомоги з відображенням вартості години за певний вид послуги та час витрачений на такий вид послуг.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з наданих до матеріалів справи акту приймання-передачі наданих послуг, а також детального опису виконаних робіт вбачається, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є доцільними та дублюють одна одну, не мали впливу на хід розгляду справи.

Такі види наданих послуг є подібними діями представника позивача під час яких здійснюється формування позиції позивача щодо спірних правовідносин, спростування доводів відповідача, аналізу судової практики, надання пояснень, тощо.

Отже, матеріали справи не містять належних доказів обґрунтування понесених витрат на послуги адвоката.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також критерій обґрунтованості та доцільності фактично понесених позивачем витрат, колегія суддів дійшла висновку щодо відмови в задоволенні заяви позивача про фактично понесені витрати, повязані із розглядом справи

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року по справі № 2040/5707/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст постанови складено 20.03.2019 року