Справа № 344/14543/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 березня 2019 року

Київ

справа №344/14543/16-а

адміністративне провадження №К/9901/17875/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року (головуючий суддя - Шинкар Т.І., судді - Пліш М.А., Макарик В.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 13 батальйону Управління патрульної поліції у місті Івано-Франківську Білої Олени Олександрівни про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора роти № 13 батальйону Управління патрульної поліції у місті Івано-Франківську Білої О.О. (далі - інспектор Біла О.О.) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 22 жовтня 2016 року АР № 063836 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 жовтня 2016 року у місті Івано-Франківськ, керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Білою О.О., якою винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 15.9 (г) Правил дорожнього руху України. У вказаній постанові зазначено, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу ближче 10 метрів до пішохідного переходу. Позивач вважає вказану постанову безпідставною та винесеною з порушенням порядку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки Правил дорожнього руху не порушував. ОСОБА_1 зазначив, що здійснив зупинку у відповідності до вимог Правил дорожнього руху, неподалік від пішохідного переходу в межах суцільної дорожньої розмітки синього кольору, яка дозволяє зупинку. При цьому, така зупинка мала вимушений характер, зумовлений поганим самопочуттям пасажира. Додатково ОСОБА_1 зауважив, що вчинення ним адміністративного правопорушення не підтверджено належними доказами, працівниками поліції не залучено свідків, жодні пояснення не відбиралися та не проводилися заміри відстані від місця зупинки його транспортного засобу до пішохідного переходу.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року скасовано постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року та прийнято нову, якою позовні вимоги задоволено:

- визнано протиправною та скасовано постанову від 22 жовтня 2016 року АР № 063836 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за частиною першою статті 122 КУпАП.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням суду апеляційної інстанції Департамент патрульної поліції Національної поліції України (далі - ДПП НПУ) звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 червня 2017 року.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що висновки суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є помилковими, оскільки вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується наявними у матеріалах справи фото та відео доказами.

ДПП НПУ зазначило, що у місці зупинки позивача встановлено дорожній знак 5.35.2 «Пішохідний перехід», який встановлюється для позначення місць, призначених для організованого переходу пішоходів через проїзну частину, а тому посилання позивача на наявність суцільної дорожньої розмітки синього кольору, яка дозволяє зупинку є безпідставними. Разом з тим, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору у цій справі, дійшов протилежного висновку не врахувавши, що відповідно до пункту 8.2 Правил дорожнього руху дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою, а тому зупинка позивача була здійснена з порушенням вимог Правил дорожнього руху. Також, скаржник зазначив, що інспектором Білою О.О. дотримано, встановлений КУпАП порядок притягнення до адміністративної відповідальності та правомірно накладено на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Позивач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначив, що рішення суду, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2016 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 063836, якою ОСОБА_1 визнано винним за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

У постанові зазначено, що 22 жовтня 2016 року о 16 год. 38 хв. у місті Івано-Франківськ, по вулиці Новгородська, 31, водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», номерний знак «НОМЕР_1», здійснив зупинку транспортного засобу ближче 10 метрів до пішохідного переходу, чим порушив підпункт 15.9 (г) Правил Дорожнього Руху України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення є доведеною та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні. Суд апеляційної інстанції зазначив, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1, здійснено з порушенням вимог, встановлених статтями 245, 280 КУпАП та без врахування всіх обставин справи. У зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом 15.9 (г) ПДР України, зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно з пунктом 8.1 Правил дорожнього руху регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

За змістом пунктів 8.5. та 8.5.1 ПДР України, дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює. Горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 1 розділу 34 цих Правил.

Дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту. Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки (пункт 8.5-1 ПДР України).

Відповідно до підпункту 5.39 пункту 33.5 «Інформаційно-вказівні знаки» розділу 33 ПДР України - «Зона стоянки», дорожній знак 5.39 визначає зону, де дозволена стоянка, за умов, що зазначаються на знакові або додаткових табличках під ним.

Пунктом 15.6 ПДР України встановлено, що стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на ділянці дороги по вулиці Новгородській, 31а у місті Івано-Франківську з лівого боку за напрямком руху транспорту по верху бордюру нанесена суцільна лінія горизонтальної розмітки синього кольору, яка примикає до лінії білого кольору 1.14.1 - «зебра» нерегульований пішохідний перехід та продовжується одразу після цієї лінії.

З протилежного, від місця зупинки транспортного засобу позивача, боку проїзної частини по верху бордюру нанесена суцільна лінія горизонтальної розмітки жовтого кольору 1.4 - позначає місця, де заборонено зупинку та стоянку транспортних засобів та встановлено дорожній знак 5.37.1 «Надземний пішохідний перехід», який належить до інформаційно-вказівних знаків та які запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об'єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Також судом встановлено, що з лівого боку за напрямком руху транспорту розташовано знак 5.39 «Зона стоянки», який визначає зону, де дозволена стоянка, за умов, що зазначаються на знакові або додаткових табличках під ним, якими є у даному випадку таблички 7.5.3 «Вид транспортного засобу» (показує вид транспортного засобу, на який поширюється дія знака) та поширює дію знака на легкові автомобілі, а також вантажні автомобілі з дозволеною максимальною масою до 3,5 т. та 7.6.1 «Спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку» - всі транспортні засоби повинні бути поставлені на стоянку на проїзній частині вздовж тротуару.

З урахуванням зазначених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дорожня обстановка на момент винесення постанови від 22 жовтня 2016 року серії АР №063836 свідчить про невідповідність дорожньої розмітки та дорожніх знаків (взаємовиключність дорожньої розмітки та дорожніх знаків), тоді як основне призначення розмітки та дорожніх знаків - інформування учасників дорожнього руху, забезпечення візуальної орієнтації учасників дорожнього руху у разі вибору траєкторії, напрямку і режимів руху в різних дорожніх умовах та забезпечення безпеки дорожнього руху. При цьому, зупинка транспортного засобу позивачем здійснена відповідно до лінії горизонтальної розмітки синього кольору 1.1 та дорожнього знаку 5.39 «Зона стоянки», тоді як недотримання організації дорожнього руху, не забезпечення відповідності встановлення дорожніх знаків та нанесення дорожньої розмітки не може ставитись у вину позивачу.

Відповідно до частини другої та третьої статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 2 Розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 07 листопада 2015 року № 1395 встановлено, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.

Згідно з пунктом 5 вказаної Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вимогам зазначених нормативно-правових актів, оскільки не містить підпису особи про отримання копії постанови або запису про відмову від отримання такої копії. Вказана постанова також не містить інформації про здійснення будь-якої фіксації правопорушення або долучення інших доказів вчинення правопорушення.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не дотримано вимог щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин справи та належного документування адміністративного правопорушення, а тому оскаржувана постанова від 22 жовтня 2016 року серії АР № 063836 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 77 КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За приписами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою статті 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень процесуального законодавства судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, оскільки встановлення належності чи неналежності доказів, їх допустимості та достатності, переваги одних доказів над іншими, а також їх оцінка належать до компетенції суду апеляційної інстанції.

Решта доводів касаційної скарги, по суті, зводяться до незгоди з мотивами суду апеляційної інстанції, якими він керувався при оцінці доказів та встановлених на цих підставах обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача, що у підсумку вплинуло на прийняття рішення про відсутність у діях останнього складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину та протиправність оскаржуваної постанови.

З урахуванням визначених статтею 341 КАС України меж перегляду касаційним судом рішення суду апеляційної інстанції, такі аргументи скаржника не можуть слугувати підставою для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскарженого судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України, суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець