Справа № 160/2528/19
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
25 березня 2019 р. Справа № 160/2528/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юрков Е.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, командування сухопутних військ Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_2 , Комунальна лікувальна профілактична установа «Міська психіатрична лікарня № 7 міста Маріуполя», Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ
19 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність, яка виражено в тому, що Військова частина НОМЕР_1 не направила на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити моральну шкоду у розмірі 500000 гривень, якав полягає у внутрішніх (моральних) стражданнях ОСОБА_1 , жінки ОСОБА_2 , якого Військова частина НОМЕР_1 не направила на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши поданий адміністративний позов на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України суд доходить висновку про таке.

Так, предметом спору у даній справі є бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка виражено в тому, що остання не направила на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства, а також відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування поданого позову позивач вказує, що позовні вимоги по відшкодуванню моральної шкоди поглинають позовні вимоги про визнання незаконними дій.

За викладених обставин суд робить висновок, що вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності, яка виражено в тому, що Військова частина НОМЕР_1 не направила на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства, є похідними від вимог про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 500000 гривень, яка спричинена внаслідок не забезпечення Військовою частиною НОМЕР_1 направлення на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, за приписами пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

При вирішення даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства").

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Суд вказує, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як свідчать матеріали позовної заяви, спірним в даному випадку є відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи та похідні від них вимоги щодо не направлення Військовою частиною НОМЕР_1 на військово-лікарську комісію військовослужбовця ОСОБА_2 , який страждав на психічну хворобу, для вирішення питання щодо звільнення його за станом здоров`я, що призвело до смерті останнього шляхом самогубства.

Вказана позовна заява обґрунтована завданням Військовою частиною НОМЕР_1 моральних страждань внаслідок допущеної бездіяльності.

Так, за приписами частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно приписів статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, спірні правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не містять ознак публічності, спір точиться щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок допущеної бездіяльності, в той час як визнання бездіяльності відповідача є похідною від відшкодування моральної шкоди вимогою. На підставі викладеного, суд зазначає, що захист прав позивача здійснюється згідно частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України та віднесений до компетенції місцевого суду загальної юрисдикції.

Отже, предметом спірних правовідносин фактично є відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, а тому цей спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суд проходить до висновку про те, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтею 19, пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ
Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, командування сухопутних військ Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_2 , Комунальна лікувальна профілактична установа «Міська психіатрична лікарня № 7 міста Маріуполя», Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, про визнання протиправної бездіяльності та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини 5 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Відповідно до частини 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, роз`яснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Е.О. Юрков