Справа № 826/19281/16
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу громадянки Узбекистану ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Узбекистану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач, громадянка Узбекистану ОСОБА_5, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 543-16 від 27.10.2016р. про відмову у визнанні громадянки Узбекистану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Узбекистану ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., громадянка Узбекистану, народилась в Узбекистані, Самаркандська обл., Каттакургантський р-н, с. Токчіхуджа, за національністю узбек, за віросповіданням - Іслам суніт, освіта середня, рідна мова - узбецька.

Документом, що посвідчує особу є свідоцтво про народження (а.с. 10-14) та паспорт матері. (а.с. 18)

Як зазначає позивач, до України прибула легально 27.09.2015р. літаком (рейсом Каїр-Стамбул-Дніпропетровськ).

01.02.2016р. позивач звернулась до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 8 в якій зазначила, що залишила Узбекистан в 2004р., коли їй було 9 років, оскільки батьки поїхали навчатись в м. Каїр, Єгипет. Під час навчання її батько декілька разів навідувався до Узбекистану, однак під час таких візитів його викликали на допити до СБ, де запитували про сім'ю та місце проживання. Однак, після чергової поїздки до Узбекистану в 2010р. батька повторно викликали на допит на який він не з'явився та виїхав до Єгипту. Після цього, багатьох родичів викликали на допити, арештовували та проводили обшуки в їх домівках, а деякі з родичів перебувають у в'язниці, їх жорстоко допитували та та примусили зізнатись у злочинах, які вони не скоювали. Також зазначає, що її батько з 2015р. перебуває в розшуку за вчинення злочинів, яких він не міг навіть фізично вчинити, оскільки протягом останніх 10 років постійно проживав в місті Каїр. В 2015р. Служба безпеки Узбекистану почала розшукувати сім'ю позивача через посольство в Каїрі, а тому у вересні 2015р. позивач разом з батьками залишила Єгипет, після чого в їх квартирі було проведено обшук. (а.с. 47-50)

27.10.2016р. Державною міграційною службою України прийнято рішення № 543-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність у позивача умов передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". (а.с. 133)

На підставі вищезазначеного рішення, 14.11.2016р. відповідачем прийнято повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує тимчасового захисту № 264. (а.с. 134)

Вважаючи рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016р. № 543-16 незаконним та необґрунтованим, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року), нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., громадянка Узбекистану, народилась в Узбекистані, Самаркандська обл., Каттакургантський р-н, с. Токчіхуджа, за національністю узбек, за віросповіданням - Іслам суніт, освіта середня, рідна мова - узбецька.

Відповідно до протоколів співбесід, позивач виїхала разом із сім'єю до Єгипту у вересні 2004 р. для навчання батьків, в подальшому до Узбекистану не поверталась (а.с. 85-90, 107-108).

З пояснень позивача наданих під час співбесід 17.02.2016р. та 25.05.2016р., що підтверджується протоколами, вбачається, що 27.09.2015р. позивач залишила країну постійного проживання (Єгипет) та літаком (рейсом Каїр-Стамбул-Дніпропетровськ) легально потрапила в Україну, а в подальшому з матір'ю, молодшими братами та сестрами на поїзді приїхала в Київ.

Колегія суддів звертає увагу, що під час співбесіди, викладеної в протоколі від 17 лютого 2016 року (а.с. 58-90) на запитання «Що змусило Вас звернутись до міграційної служби?» позивач відповіла: «Щоб мати змогу легально знаходитись на території України та отримати документи для виїзду в США до свого чоловіка».

На запитання «Що загрожує Вам у випадку повернення на Батьківщину?» позивач зазначила, що їй нічого не загрожує, але батьку загрожує в'язниця, за що саме, не знає. Також позивач зазначила, що жодних погроз на свою адресу вона не отримувала, переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичних поглядів не зазнавала.

На запитання «Звідки у Вас інформація про небезпеку сьогодні?», позивач відповіла «Так каже мій батько».

Позивач не приймала участь у політичній чи релігійній діяльності, не була членом жодних організацій чи політичних партій, не приймала участі у демонстраціях проти влади тощо.

Окрім того, як вбачається з протоколу співбесіди з позивачем від 02.09.2016 р., на питання чи бажає позивач додати якусь ще інформацію, відповіла, що хоче, щоб їй допомогли виїхати до США (а.с. 128-129).

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебувала нелегально. Як встановлено судом першої інстанції, позивач зверталась до органу міграційної служби в Єгипті та отримала посвідчення шукача притулку УВКБ ООН в м. Каїр від 10.08.2015р. Однак, відповідний документ у матеріалах справи відсутній.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем було здійснено моніторинг відкритих інформаційних джерел для пошуку інформації по країні походження щодо загрози для заявника при поверненні до Республіки Узбекистан (а.с. 113-114), що спростовує доводи апелянта стосовно не дослідження відповідачем інформації з відкритих інформаційних джерел стосовно країни походження та перебування на території іншої безпечної держави.

Позивач зазначає, що її батьку загрожує в'язниця, проте за що їй невідомо. Також позивач зазначає, що її батька хтось переслідував з органів безпеки Узбекистану, йому дзвонили, але мети дзвінка вона не знає. В 2014 році позивач дізналась від батьків матері, що її батько знаходиться у розшуку, надала копію газети з фотографією батька, без перекладу, про зміст надрукованого не знає.

В матеріалах справи міститься лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 25.11.2016 р. № 5/2/1-19743, відповідно до якого ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 знаходиться у розшуку на території Республіки Узбекистан за вчинення злочинів передбачених ч. 3 ст. 159 (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан) та 244-2 (створення, керівництво, участь у релігійних екстремістських, сепаратистських, фундаментальних або інших заборонених організаціях) КК Республіки Казахстан. Міра запобіжного заходу - тримання під вартою (а.с. 170).

Колегією суддів також встановлено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 826/13897/17 (а.с. 190-196), яка набрала законної сили, апеляційну скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_4 залишено без задоволення. Так, громадянин Узбекистану ОСОБА_4 (батько позивача у даній справі) оскаржував рішення Державної міграційної служби України № 396-17 від 13.10.2017 р. про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, колегія суддів наголошує, що відповідно до положення абз. 6 ст. 6 Закону України № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

В розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що протягом останніх років позивач постійно проживала на території третьої безпечної країни - Єгипту, де подала заяву до УВКБ ООН у місті Каїр, проте залишила таку третю безпечну країну.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Натомість інформація про побоювання, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на її особистих переконаннях і не має ніякого документального підтвердження.

Окрім того, з пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території з метою подальшого виїзду до США.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 р. № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як вбачається з висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидним факт, що позивач мала реальну можливість скористатись захистом наданим в Єгипті, де б її життю нічого не загрожувало.

На підставі вказаного та, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону № 3671-VI, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду першої інстанції від 05 лютого 2019 року, а отже не є підставою для його скасування.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог громадянки Узбекистану ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Узбекистану ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 20.03.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма