Справа № 810/4667/15
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4667/15 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аніка"

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року

у справі №810/4667/15 (розглянуту у відкритому судовому засіданні)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аніка"

до відповідача Державної фіскальної служби України

та Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

та Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання незаконними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АНІКА» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, Державної регуляторної служби України, Державного підприємства «Українська правова Інформація», в якому просило суд:

1. Прийняти цю позовну заяву до розгляду, відкрити провадження у адміністративній справі.

2. Рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва в особі правонаступника Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966, визнати незаконним і скасувати.

3. Наказ Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 визнати незаконним і скасувати.

4. Рішення Міністерства юстиції України про державну реєстрацію наказу Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 14 жовтня 2014 року за №1267/26044 визнати незаконним і скасувати.

5. Рішення Державної регуляторної служби України про погодження проекту наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13 визнати незаконним і скасувати.

6. Наказ Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13 визнати незаконним і скасувати.

7. Рішення Міністерства юстиції України про державну реєстрацію наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року №13 ЗО січня 2015 року за №102/26547 визнати незаконним і скасувати.

8. Рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області від 16 лютого 2015 року вих.№2349/10/10-13-11-02-10 "Про відмову у прийнятті податкової звітності" визнати незаконним і скасувати.

9. Рішення ГУ ДФС у Київській області від 17 квітня 2015 року №14847/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги визнати незаконним і скасувати.

10. Рішення ДФС України від 16 липня 2015 року №14847/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги визнати незаконним і скасувати.

11. Зобов'язати ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ "АНІКА" (код СДРПОУ 33-77997) податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах з даних Державної фіскальної служби України.

12. Зобов'язати ДП "Українська правова інформація" (код СДРПОУ ВШ$17) опублікувати у журналі "Офіційний вісник України" резолютивну частину судового рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконними і скасування (втрату чинності)наказів Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 та від 23 січня 2015 року №13.

13. Визначити грошовий розмір судових витрат, які повинні бути компенсовані TOB "АНІКА" у разі задоволення даного адміністративного позову, таким чином, щоб розмір стягнутих на користь ТОВ "АНІКА" судових витрат дорівнював 0 (нулю) гривень 00 (нулю) копійок.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, Міністерства Фінансів України, Міністерства юстиції України, Державної регуляторної служби України, Державного підприємства «Українська правова Інформація» про визнання незаконними та скасування рішень , зобов'язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог, заявлених до Міністерства фінансів України, Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва в особі правонаступника Державної регуляторної служби України, Міністерства юстиції України, ДП «Українська правова інформація» ( п. 2-п. 7 п. 12 позовних вимог) - повернути позивачу для подачі до Окружного адміністративного суду м. Києва.

В частині позовних вимог до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Київській області, Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області про визнання незаконним та скасувати Рішення (лист) ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області «Про відмову у прийнятті податкової звітності» від 16 лютого 2015 року вих. № 2349/10/10-13-11-02-10; визнання незаконним та скасувати Рішення ГУ ДФС у Київській області від 17 квітня 2015 року вих. № 1180/10/10-36-11-01-10 про результати розгляду скарги; визнання незаконним та скасувати рішення ДФС у Київській області від 16 липня 2015 року вих. № 14847/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги; зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «Аніка» (код ЄДРПОУ 33-77997) податкової декларації з податку на додану вартість за податковий період календарний місяць січень 2015 року, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних щодо цього товариства у інформаційних базах з даних Державної фіскальної служби України Київським окружним адміністративним судом було відкрито провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 не містить посилань на положення ст. 49 Податкового кодексу України, при цьому рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги вих. № 14847/6/99-99-11-02-02-15 від 31.05.2015 та Головного управлінням ДФС у Київській області рішення про результати розгляду скарги вих. № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015, прийняті органом, який не наділений повноваженнями щодо перегляду рішень територіальних органів ДФС. Крім того, позивач зауважив про те, що висновки податкових органів про те, що форма податкової звітності, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 23.01.20115 № 13) має застосовуватись платниками податків починаючи з 01.02.2015, оскільки вважає, що на день подання ним 10.02.2015 контролюючому органу податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року наказ Міністерства фінансів України від 30.01.2015 № 13 був чинний, а тому позивач був зобов'язаний дотримуватись його положень та застосовувати ту форму податкової звітності, яка затверджена даним актом. Також позивач зазначив про те, що вказані рішення відповідних органів ДФС не містять мотивів та висновків, які б підтверджували правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області у прийнятті поданої позивачем податкової звітності.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю «Аніка» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачами відзив (заперечення) на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом при прийнятті рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідачів у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.02.2015 позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року з додатками до неї. Також, разом з податковою декларацією позивачем були подані доповнення до податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період січень 2015 року № 14/02-15 від 10.02.2015.

В подальшому, Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області листом № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 «Про відмову у прийнятті податкової звітності» було повідомлено ТОВ «Аніка» про те, що поданій позивачем податковій декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року надано статус неподаткової звітності у зв'язку з тим, що позивачем подано вказану податкову звітність не у відповідній формі, зокрема, у формі, затвердженій Наказом міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (у редакції Наказу Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13), яка набирає чинності з 01.02.2015.

Позивач, не погоджуючись зі вказаним рішенням контролюючого органу, звернувся до Головного управління ДФС у Київській області зі скаргою вих. № 37/04-15 від 02.04.2015 про перегляд і скасування вказаного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду вказаної скарги Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято рішення № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015, яким рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області про відмову у прийняття податкової звітності № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Після чого, ТОВ «Аніка» звернулось до Державної фіскальної служби України зі скаргою № 65/05-15 від 31.05.2015, у якій просило вищестоящий контролюючий орган переглянути та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015.

Державною фіскальною службою України рішенням № 12001/ 6/99-99-11-02-02-15 від 09.06.2015 було продовжено строк розгляду скарги позивача до 27.07.2015 включно, а рішенням №14847/6/99-99-11-02-02-15 від 16.07.2015 рішення Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 та рішення Головного управління ДФС у Київській області №1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015 було залишено без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з вказаними діями та рішеннями відповідачів, звернувся з зазначеним позовом до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області правомірно відмовила у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2016 а як наслідок правомірність прийняття ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області оспорюваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Податковим кодексом України та Порядком електронного адміністрування реалізації пального, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2016 № 113 (далі - Порядок).

Відповідно до п.46.1 ст.46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов'язань. Додатки до податкової декларації є її невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Положеннями пункту 46.5 статті 46 Податкового кодексу України визначено, що форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Державні органи, які встановлюють відповідно до цього пункту форми податкових декларацій, зобов'язані оприлюднити такі форми для використання їх платниками податків.

Судом встановлено, що 23.09.2014 Міністерством фінансів України було прийнято наказ № 966, яким затверджено форму та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі Порядок № 966).

Пунктом 4 цього Наказу визначено, що цей наказ набирає чинності з першого числа місяця, що настає за місяцем його офіційного опублікування.

Зазначений Наказ був офіційно опублікований 04.11.2014 у виданні «Офіційний вісник України» № 86 та набрав чинності 01.12.2014.

В подальшому, Міністерством фінансів України видано наказ від 23.01.2015 № 13 "Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства фінансів України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 102/26547 (далі - наказ № 13), яким внесено зміни, зокрема, до форми податкової декларації з податку на додану вартість, уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з податку на додану вартість у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року № 966, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 жовтня 2014 року за № 1267/2604 (далі - наказ № 966).

Відповідно до п. 6 Наказу від 23.01.2015 № 13 цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування.Наказ від 23.01.2015 № 13 був офіційно опублікований в журналі «Офіційний вісник України» від 30.01.2015, випуск № 6, та набрав чинності в цей же день.

Відповідно до п. 46.6 ст. 46 Податкового кодексу України якщо в результаті запровадження нового податку або зміни правил оподаткування змінюються форми податкової звітності, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, який затвердив такі форми, зобов'язаний оприлюднити нові форми звітності.

До визначення нових форм декларацій (розрахунків), які набирають чинності для складання звітності за податковий період, що настає за податковим періодом, у якому відбулося їх оприлюднення, є чинними форми декларацій (розрахунків), чинні до такого визначення.

Після внесення змін до нормативно-правових актів з питань оподаткування центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, повинен здійснити заходи, пов'язані з оприлюдненням та застосуванням таких змін.

Наказ № 13 набрав чинності з дня офіційного опублікування - з 30 січня 2015 року (опубліковано в Офіційному віснику України, 2015, № 6).

Отже, аналіз вищенаведених положень законодавства дозволяє зробити висновок про те, що нова форма податкової декларації з податку на додану вартість, яка встановлена (змінена)Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13, має застосовуватись платником податків до звітного (податкового) періоду, який настає за податковим періодом, в якому відбулося оприлюднення цього Наказу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що саме з 01 березня 2015 року, починаючи за звітні періоди лютий 2015 року та I квартал 2015 року, податкові декларації з ПДВ та уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок подаватимуться за формами у редакції наказу № 13.

При цьому, звітність з ПДВ за звітні (податкові) періоди IV квартал 2014 року та січень 2015 року повинна подаватись за формами, затвердженими наказом № 966 (без урахування змін, внесених наказом № 13).

Саме з цього приводу Державною фіскальною службою було опубліковано лист-роз'яснення від 03.02.2015 «Щодо нових форм звітності з ПДВ».

Таким чином, податкова звітність з податку на додану вартість за січень 2015 року мала бути подана позивачем за формою, яка затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966.

Натомість як вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано контролюючому органу податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року за формою, яка затверджена (змінена) Наказом Міністерства фінансів України від 23.01.2015 № 13, яка не підлягала застосуванню до податкового періоду січня 2015 року.

Отже, враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про невідповідність форми поданої позивачем податкової звітності з податку на додану вартість за відповідний звітний (податковий) період (січень 2015 року) вимогам чинного законодавства, які застосовувались на момент подання такої звітності.

Відповідно до п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Пунктом 46.4 статті 46 Податкового кодексу України встановлено, що якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації.

У разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації. Таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання. Платник податків, для якого цим Кодексом встановлено обов'язок подання звітності в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі.

Таким чином, законодавець визначив, що не є порушенням порядку заповнення податкової звітності дві обставини:

- зазначення платником податку у спеціально відведеному місці в податковій декларації його незгоди з формою податкової звітності, яка, на його думку, збільшує або зменшує його податкові зобов'язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору;

- подання платником податку разом з податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід'ємною частиною податкової декларації, з поясненням мотивів його подання.

Однак, в будь-якому разі, податкова звітність має бути подана платниками податків за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Отже, оскільки податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2015 року була подана позивачем з порушенням норм п. 48.1 ст. 48 ПК України, вказана декларація, згідно з п. 48.7 ст. 48 ПК України, не вважається податковою звітністю, що свідчить про правомірність дій ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, викладених в Рішенні (Листі) від 16 лютого 2015 року вих. № 2349/10/10-13-11-02-10 «Про відмову у прийнятті податкової звітності».

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для про визнання незаконним та скасування вищевказаного рішення контролюючого органу відсутні.

Щодо вимог позивача про визнання незаконними та скасування рішення Головного управління ДФС у Київській області про результати розгляду скарги № 1180/10/10-36-11-01-10 від 17.04.2015 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 14847/6/99-99-11-02-02-15 від 16.07.2015, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або інша уповноважена посадова особа) відповідного контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить про те, що рішення контролюючого органу можуть бути оскаржені в адміністративному порядку шляхом подання скарги платника податків. При цьому, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Тобто, стаття 56 Податкового кодексу України встановлює порядок та строки оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом.

Посилаючись на порушення Державною фіскальною службою України вимог чинного законодавства під час розгляду адресованої їй скарги, позивач стверджує, що цей орган взагалі позбавлений повноважень на розгляд таких скарг.

Так, як було зазначено вище, відповідно до п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

При цьому, згідно з п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - для контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць;

контролюючі органи в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональні територіальні органи - для державних податкових інспекцій, які їм підпорядковуються.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236 (далі Положення № 236), Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 446/2011 (далі Положення № 446/2011), Мінфін України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики (крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики), політики у сфері державного фінансового контролю, казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, випуску і проведення лотерей, організації та контролю за виготовленням цінних паперів, документів суворої звітності, видобутку, виробництва, використання та зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, їх обігу та обліку, у сфері запобігання і протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

Одним з основних завдань Мінфіну України, згідно з п. 3 Положення №446/2011, є формування та забезпечення реалізації державної фінансової, бюджетної, а також податкової і митної політики, крім адміністрування податків, зборів, митних платежів та реалізації податкової і митної політики.

Таким чином, помилковим є твердженням позивача, Державна фіскальна служба України є органом, який лише реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, проте не забезпечує її формування (таким органом є Мінфін України), а тому позбавлений права на розгляд скарг, поданий платниками податків в порядку статті 56 Податкового кодексу України.

При цьому, колегія суддів наголошує, що з вищевказаним Положенням № 446/2011 Мінфін України не забезпечує формування державної податкової і митної політики, а формує її та забезпечує її реалізацію, у той час як відповідно до п. 3 Положення № 236 одним з основних завдань ДФС є, зокрема, внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи. Отже, ДФС, серед іншого, забезпечує формування державної податкової політики.

Отже, відповідні висновки позивача засновані на невірному тлумаченні правових норм, адже саме Державна фіскальна служба України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, а тому уповноважений на розгляд в порядку статті 56 ПК України скарг на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць.

Як наслідок також помилковим є твердженнями позивача щодо відсутності у ГУ ДФС у Київській області повноважень на розгляд скарги на рішення ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області.

Також судом першої інстанції правомірно зазначено, що в позовній заяві, позивачем було зазначено про те, що Державною фіскальною службою України було порушено порядок продовження розгляду скарги позивача, оскільки, рішення № 12001/6/99-99-11-02-02-15 від 09.06.2015 було прийнято ДФС України, а не керівником.

Натомість, як вбачається з оскаржуваного рішення воно підписане Головою Державною фіскальної служби Україна, ОСОБА_3, який відповідно до пункту 11 Положення № 236, зокрема, очолює ДФС, здійснює керівництво діяльністю Служби, представляє ДФС у відносинах з іншими органами, підприємствами, організаціями в Україні та за її межами та здійснює інші повноваження, визначені законом.

Крім того, колегія зазначає, що стаття 56 Податкового кодексу України регулює питання оскарження рішень контролюючих органів.

Так, вказаною статтею встановлено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи та інтереси інших осіб.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Із наведених норм права вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Проте ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

У свою чергу неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Рішення ДФС України про результати розгляду скарги не є юридично значимим для позивача, оскільки зазначене рішення не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, отже саме по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов'язки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.01.2019 № 826/10853/17.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «АНІКА» податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2015, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних позивача у інформаційних базах даних Державної фіскальної служби України, то суд звертає увагу на те, що вказана вимога є похідною від вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення (листа) Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області вих. № 2349/10/10-13-11-02-10 від 16.02.2015 колегія суддів зазначає.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлена правомірність відмови ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2016 та правомірність прийняття ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області оспорюваного рішення та не вбачається законних підстав для їх скасування колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав щодо задоволення вимог позивача в частині зобов'язання ДПІ у Києво-Святошинського району ГУ ДФС у Київській області включити відомості з поданої ТОВ «АНІКА» податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року від 10.02.2015, доповнення та додатків до цієї декларації, до облікових даних позивача у інформаційних базах з даних Державної фіскальної служби України.

Не приймаючи всі вказані вище доводи апелянта, судова колегія також враховує правовий висновок Європейського суду з прав людини, закріплений в рішенні від 28.10.2010 р. в справі «Трофимчук проти України», де зазначено, що з огляду на предмет справи наведене національними судами обґрунтування відмови в задоволенні вимог заявниці видається належним і достатнім, а тому Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності в тому, що суди відмовилися детально розглянути доводи заявниці.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши та перевіривши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами справи.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аніка" - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 21 березня 2019 року.