Справа № 1740/2313/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 рокуЛьвів№857/1468/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Луців І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі №1740/2313/18, (головуючий суддя Махаринець Д.Є., м. Рівне) за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» звернулось в суд з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018.

16.11.2018 позивачем подано клопотання про забезпечення позову, в якому він просить зупинити дії постанови Управління Держпраці у Рівненській області №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018 про накладення штрафу в розмірі 2680560 грн.

Заява ґрунтується на тому, що державним виконавцем 15.11.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №57697356 з примусового виконання постанови №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018 про накладення штрафу. В зв'язку із цим позивач вважає необхідним зупинити дію постанови Управління Держпраці у Рівненській області №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» про забезпечення позову у справі №1740/2313/18 за позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає ухвалу суду такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що у заяві про забезпечення позову ТзОВ «ТЕРАПЛЮС» не просило суд встановити очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення, а зазначало, що примусове виконання оскаржуваної Постанови може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, окрім того, примусове стягнення штрафу та виконавчого збору призведе до передчасних та необґрунтованих витрат позивача, адже у випадку скасування спірної Постанови таке виконавче провадження підлягає закінченню. Більше того, примусове виконання оскаржуваної Постанови може призвести до арешту майна та коштів ТзОВ «ТЕРАПЛЮС», що зумовить повне блокування господарської діяльності Товариства, на підтвердження чого позивач долучив бухгалтерську довідку від 23.11.2018 року, якою підтверджуються фінансові зобов'язання позивача перед пайовиками-орендодавцями, і у випадку звернення стягнення на майно та кошти позивача та враховуючи розмір штрафу, позивач не матиме змоги виконати такі зобов'язання.

Крім цього, доцільність та необхідність застосування саме цих заходів забезпечення позову обґрунтовує тим, що оскаржувана Постанова прийнята Управлінням Держпраці у Рівненській області згідно з Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509). Відповідно до пункту 11 «Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП). Постанови Управління Держпраці у Рівненській області про накладення штрафу від 02.08.2018 № РВ 134/951/000308/ТД-ФС, прийнята на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, отже, є виконавчим документом і пред'являється до виконання органам державної виконавчої служби в порядку встановленому законом. Управління Держпраці у Рівненській області реалізувало свої повноваження, передбачені п. 11 Порядку № 509, та подало постанову про накладення штрафу від 02.08.2018 № РВ 134/951/000308/ТД-ФС на примусове виконання до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Зазначає, що заходи забезпечення позову, шляхом зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта та зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку, є співмірними із заявленими позивачем вимогами, тому просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив з тих підстав, що доводи позивача не свідчать в чому полягає існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або про те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно до частини 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов'язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов'язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов'язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Розглядаючи клопотання про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Прийняття такого рішення доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи привести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що судом не встановлено, а позивачем у заяві не доведено існування жодної з обставин, передбачених частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності яких суд може вжити заходи забезпечення позову зупинення дії оскаржуваної постанови та зупинення стягнення на її підставі, та у даному випадку така обов'язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як «наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення», може бути виявлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Що стосується доводів апелянта про те, що примусове виконання оскаржуваної постанови може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, примусове стягнення штрафу та виконавчого збору призведе до передчасних та необґрунтованих витрат позивача, може призвести до арешту майна та коштів ТзОВ «ТЕРАПЛЮС», що зумовить повне блокування господарської діяльності Товариства, то апеляційний суд зазначає наступне.

Представник апелянта в судовому засіданні пояснив, що адміністративна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови №РВ134/951/000308/ТД-ФС від 02.08.2018 розглянута Рівненським окружним адміністративним судом 13.12.2018 р. Позов задоволено та визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області № РВ 134/951/000308/ТД-ФС від 2 серпня 2018 року про накладення на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» штрафу в розмірі 2680560 грн.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2019р. апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишено без руху.

Таким чином, на день перегляду апеляційним судом ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 19.11.2018 р. про відмову у забезпеченні позову, у вказаній справі ухвалено рішення, та вказана справа уже не перебуває у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду. З урахуванням наведеного, зазначені у апеляційній скарзі позивачем доводи, не приймаються судом до уваги, оскільки не свідчать в чому полягає існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або про те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Щодо заяви позивача по забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови про накладення штрафу, з урахуванням того, що відділом Державної виконавчої служби по даному виконавчому документу відкрито виконавче провадження з реєстраційним номером 57697356, то така також до задоволення не підлягає з урахуванням наведених вище обставин, та крім цього, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

З огляду на викладене вище, з урахуванням того, що у даній справі ухвалене судове рішення, позивач вправі як сторона виконавчого провадження заявляти відповідні клопотання.

Крім цього, оцінюючи обґрунтованість заяви про забезпечення позову та ухвали суду про відмову у забезпеченні позову, апеляційний суд враховує, наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваної постанови судом на стадії відкриття провадження та висновків суду першої інстанції на час ухвалення рішення про відмову у забезпеченні позову, який на цей час у даній справі не встановлено.

Зазначені апелянтом доводи у апеляційній скарзі, фактично є новими та іншими обґрунтуваннями заяви про забезпечення позову, ніж ті, які зазначав позивач у заяві про забезпечення позову від 16.11.2018 р.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням приписів частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому у суду відсутні законні підстави для ухвалення судового рішення про забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, та крім цього, застосування забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов'язком, яке він реалізує залежно від обставин справи, тому заява про забезпечення адміністративного позову є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАПЛЮС» - залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року про відмову в забезпеченні позову у справі №1740/2313/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 15.03.2019р.