Справа № 240/5532/18
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
18 березня 2019 року м. Житомир справа № 240/5532/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Токаревої М.С.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання відновити виплату призначеної пенсії та сплатити заборгованість,
ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Бердичівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання відновити виплату призначеної пенсії та сплатити заборгованість. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона перебуває на обліку в Бердичівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, як внутрішньо переміщена особа та їй безпідставно було припинено виплату пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018. В подальшому, на її звернення відповідачем було повідомлено, що виплата пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 їй буде проведена після затвердження окремого порядку. Позивач вважає такі дії протиправними та зобов'язати Бердичівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити виплату, призначеної їй пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з 01.06.2018 по 30.09.2018.
Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб.
У встановлений судом строк відповідачем було надано відзив на позовну заяву за змістом якого він просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що виплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 буде проведена після затвердження окремого порядку.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи дійшов наступного висновку.
Сторонами не заперечується факт того, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердичівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, як внутрішньо переміщена особа з 25.07.2014.
24 березня 2018 року ОСОБА_1 виїхала за сімейними обставинами до м. Луганськ.
За рекомендацією, що надійшла від Міністерства фінансів згідно Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №136 від 18.02.2016 ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії з 01.06.2018.
Рішенням комісії по розгляду питань, повязаних із призначенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №10 від 27.06.2018 виплату пенсії позивачу мало бути поновлено, а виплата мала відбутися у серпні 2018 року.

Однак з 01 серпня 2018 року виплату пенсії ОСОБА_1 було знову припинено за рекомендацією Міністерства фінансів України, оскільки 16.08.2018 до Бердичівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшли списки внутрішньо переміщених осіб, де зазначено дані, щодо перетину кордону позивачем, а саме: виїзд 24 березня на непідконтрольну територію та відсутня інформація станом на 18 серпня 2018 року про вїзд на контрольовану Україною територію.

На підставі рішення комісії по розгляду питань, повязаннх із призначенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №15 від 19.09.2018 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 01.1 0.2018.

На звернення позивача щодо причин припинення виплати пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 повідомлено, що виплата пенсії за вказаний період їй буде проведена після затвердження окремого порядку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає ОСОБА_2 № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є ОСОБА_2 № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття "ОСОБА_2 України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Проте згідно з наявною в матеріалах справи копій листів управління ПФУ виплата пенсії позивачу з 01 червня 2018 року "була призупинена у зв'язку тим, що з надійшли списки внутрішньо переміщених осіб, де зазначено дані, щодо перетину кордону позивачем, а саме: виїзд 24 березня на непідконтрольну територію та відсутня інформація станом на 18 серпня 2018 року про вїзд на контрольовану Україною територію".

ОСОБА_2 № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як проведення верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера.

Як встановлено із матеріалів справи, відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу не виносилось. Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав припинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Таким чином, суд зазначає про порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01.06.2018 по 30.09.2018 позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Розглядаючи вказану справу, суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я" (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", суд вважає, що відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки визначена ним підстава припинення сплати пенсії не ґрунтується на законі як виді нормативно-правового акта України.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року "Про незалежність судової влади" встановлено, що відповідно до ст. ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України, як актом прямої дії.

Крім цього, при розгляді даної справи, судом також враховані висновки постанови Верховного Суду від 04.09.2018 у зразковій справі №805/402/18 (Пз/9901/20/18).

Відповідно до ч. ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В порушення зазначеної норми закону відповідачем не доведено правомірності своїх дій у звязку з чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

ОСОБА_2, зважаючи на те, що виплата пенсії позивачу поновлена з 01.10.2018 суд не вбачає підстав додатково зобовязувати відповідача поновити виплату пенсії, а тому позов слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (вул. Зарічна, 17, с.Райгородок, Бердичівський район, Житомирська область,13362, РНОКПП НОМЕР_1) до Бердичівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області ( вул. Л.Карастоянової, 29, м.Бердичів, Житомирська область,13312, ) про визнання дій протиправними, зобов'язання відновити виплату призначеної пенсії та сплатити заборгованість задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Бердичівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018 року пенсії.

Зобов'язати Бердичівське обєднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області сплатити ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.06.2018 по 30.09.2018.

У задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача поновити виплату пенсії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева