Справа № 826/15170/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2019 року № 826/15170/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5
доДержавної міграційної служби України (відповідач-1) Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві (відповідач-2)
провизнання протиправними і скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, в якому просить (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.10.2018):

- визнати протиправним та скасувати наказ від 02.08.2018 №113 Державної міграційної служби України в частині визнання недійною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 НОМЕР_1 від 20.05.2003;

- визнати протиправним та скасувати висновок службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, що був складений 27.07.2018 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної республіки Вєтнам ОСОБА_5.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2018 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено сторонам строк для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечення, а також пояснення третьої особи.

В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що діючим законодавством України не передбачено підстав для скасування посвідки на постійне проживання, з урахуванням того, що відповідачами не зазначено яким саме Законом України передбачений той випадок, який є підставою для скасування посвідки, відповідно до Закону України «Про імміграцію». При цьому, представником відповідача зазначено, що позивач не може нести відповідальність за порушення порядку видачі посвідки на постійне проживання, допущені самим органом міграції.

24.10.2018 від представника відповідачів через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, оскільки документів, які б слугували підставою для надання позивачу дозволу на міграцію в Україну та документування останнього посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 20.05.2003 (однин з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України), останній не подавав, що свідчить про безпідставність видачі вказаної довідки. Крім того, твердження позивача про те, що громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 у 2003 році був документований посвідкою на постійне місце проживання на підставі Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом України про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, що передбачено абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», також є безпідставними, з огляду на те, що станом на момент прийняття відповідного рішення (12.05.2003) абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» вичерпав свою дію, оскільки діяв до 07.02.2002 (протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію»).

12.11.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій додатково наголошено на протиправності оскаржуваних наказу та висновку, з огляду на не зазначення відповідачами відповідного пункту ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як підстави для прийняття оскаржуваних рішень та скасування посвідки.

29.11.2018 від представника відповідачів через канцелярію суду надійшло заперечення, згідно з яким, положення ст.ст. 12-15 Закону України «Про імміграцію», якими врегульовано питання скасування та вилучення посвідки, не поширюють свою дію на позивача, оскільки першочергово громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 отримав посвідку на постійне проживання незаконно, а тому вважається таким, що на момент її видачі позивач не вважався таким, що має дозвіл на імміграцію.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, відповідь на відзив та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.05.2003.

За твердженнями представника позивача, що не заперечувалось відповідачами під час судового розгляду справи, у червні 2018 громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

Листом від 06.09.2018 за вих. №8001.21.2-24406/80.2-18 Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомило позивача про те, що Державною міграційною службою України прийнято рішення про скасування громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно з наявною у матеріалах справи копією наказу Державної міграційної служби України від 02.08.2018 №113 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», у відповідності до якого на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві від 27.07.2018 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2, видану УГІРФО Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 20.05.2003.

У свою чергу, висновком службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 від 27.07.2018 встановлено наступне.

У зв'язку із розглядом заяви від 05.07.2018 громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 про законність видачі посвідки на постійне проживання, адресованої голові Державної міграційної служби України, виявлено, що згідно з архівних обліків Головного управління Державної міграційної у м. Києві, 12.05.2003 прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі пп. 1.3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, згідно з якими, право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції мають один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти та батьки громадян України. Проте, як вказано у висновку, документів, які б на цій підставі надавали позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, позивачем не подавалось. При цьому, у висновку додатково наголошено, що приписи абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» також не могли бути застосовані по відношенню до позивача, з огляду на те, що станом на момент прийняття відповідного рішення (12.05.2003) вказані законодавчі положення вичерпали свою дію, оскільки діяли лише до 07.02.2002 (протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію»).

На підставі вказаного, вважаючи оскаржувані висновок та наказ протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У силу п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Так, за твердженням представника відповідача, згідно з архівних обліків Головного управління Державної міграційної у м. Києві, рішення від 12.05.2003 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнято саме на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», згідно з якими, право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції мають один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти та батьки громадян України, що, у свою чергу, документально позивачем не підтверджено.

Натомість, згідно з наявною у матеріалах справи копією висновку розгляду матеріалів громадянина Вєтнаму ОСОБА_5 від 12.05.2003, складеного старшим інспектором ВГПІС Солом'янського РУ ГУМВС України в м. Києві капітаном міліції Гриньком Ю.А., встановлено, що останній отримав дозвіл на імміграцію для проживання в Україні на підставі п. 3, ч. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. При цьому, у ході перевірки встановлено, що громадянин Вєтнаму ОСОБА_5 вперше прибув до України у 1979 році, згідно з міжурядовою угодою між СРСР та Вєтнамом від 02.04.1981, на професійне навчання до Київського вищого зенітного ракетного інженерного училища, де навчався до 1985 року та отримав диплом за спеціальністю військового перекладача російської мови.

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Порядок №1983).

Згідно з п. 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають:

1) Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (далі - Департамент) - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менш як 100 тис. доларів США, що зареєстрована в установленому порядку; особами, імміграція яких становить державний інтерес.

У разі необхідності Департамент може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів;

2) територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно прожили на території України протягом трьох років від дня надання їм статусу біженця чи притулку в Україні, а також їх батьків, чоловіків (дружин) та неповнолітніх дітей, які проживають разом з ними.

У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент);

3) територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

У разі коли заяви іммігрантів позаквотової категорії надійшли від закордонних дипломатичних установ України, їх розгляд та прийняття відповідних рішень здійснюється територіальними органами.

Приписами п. 3 Порядку №1983 передбачено, що Мінкультури та МОН визначають у місячний термін, чи відповідає інтересам України імміграція іноземних діячів культури та науки, які порушили клопотання про надання дозволу на імміграцію, і у разі позитивного висновку видають їм документ про підтримку такого клопотання.

Виходячи з наведених приписів Порядку №1983, стає неможливим ідентифікувати на які саме положення Порядку №1983 посилаються у висновку розгляду матеріалів громадянина Вєтнаму ОСОБА_5 від 12.05.2003, що був підставою для видачі первісної посвідки, оскільки п. 3 Порядку №1983 не визначає таких підстав, а «ч. 5» у п. 3 взагалі відсутня.

У той же час, безпосередньо у висновку розгляду матеріалів громадянина Вєтнаму ОСОБА_5 від 12.05.2003 зазначено, що громадянин Вєтнаму ОСОБА_5 вперше прибув до України у 1979 році, згідно з міжурядовою угодою між СРСР та Вєтнамом від 02.04.1981, на професійне навчання до Київського вищого зенітного ракетного інженерного училища, де навчався до 1985 року та отримав диплом за спеціальністю військового перекладача російської мови.

Вказане також підтверджується змістом заяви №29 від 30.04.2003, яка надійшла від громадянина Вєтнаму ОСОБА_5 про видачу посвідки на проживання, у відповідності до якої відомості про перебування останнього у шлюбі не зазначені, а також вказано, що вперше заявник прибув в Україну з 1979 по 1985 з метою навчання, а подальший термін прибування в Україні становив з 05.05.1993 по 2003 рік, мета прибуття в Україну - представник в'єтнамської компанії «Traserco».

У сукупності з викладеним вбачається, що дійсною законодавчою підставою для звернення позивача із заявою про видачу посвідки на проживання слугували саме приписи абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», а не п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як помилково зазначено відповідачами.

Відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Наявними у матеріалах справи копіями довідки посольства Соціалістичної Республіки Вєтнам від 22.04.2003 №60/2003-VN, архівної довідки Міністерства оборони України від 21.04.2003 №5025 (з додатками), підтверджено, що громадянин Вєтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.09.1979 по липень 1985 року знаходився та навчався у Київському вищому зенітному ракетному інженерному училищі імені С.М. Кірова, у відповідності до угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР.

Отже, під час документування громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.05.2003 підставою для надання останньої слугували саме абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію».

Слід також зазначити, що дійсно на вказаній законодавчій підставі особи вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, у разі якщо звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Так, Закон України «Про імміграцію» набрав чинності 07.08.2001, відтак, останньою датою такого звернення із аналогічною заявою є 08.02.2002.

Проте, із заявою про видачу посвідки на проживання позивач звернувся лише 30.04.2003, тобто із порушенням законодавчо встановленого терміну для цього.

Згідно з п. 8 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (надалі - Порядок №321), посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

При цьому, представник позивача помилково ототожнює поняття «визнання посвідки недійсною» та «скасування дозволу на імміграцію», що є різними за своєю суттю законодавчими термінами, а тому положення ст. 12 Закону України «Про імміграцію», якими врегульовано питання скасування дозволу на імміграцію, не підлягають застосуванню у межах спірних правовідносин.

Разом з тим, приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування», згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, виключно у зв'язку з допущенням суб'єктом владних повноважень процедурного порушення в частині дії у часі положення абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» визнано недійсною посвідку, якою документовано позивача та якою останній користувався протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2003 по 2018 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб'єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з його вини, що також не заперечувалось відповідачами під час судового розгляду справи, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше 10 років тому, є недопустимим.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що наказ Державної міграційної служби України від 02.08.2018 №113 в частині визнання недійною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 НОМЕР_2, видану УГІРФО ГУМВС України в м. Києві 20.05.2003, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, оскаржуваний висновок службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, що був складений 27.07.2018 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві, не є рішенням у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такий висновок безпосередньо не порушує прав та охоронюваних інтересів позивача, а слугував лише підставою для винесення оскаржуваного наказу. З огляду на вказане, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на визнання оскаржуваного наказу Державної міграційної служби України від 02.08.2018 №113 протиправним та скасування його в оскаржуваній частині, як наслідок, суд вказує про необхідність зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної республіки Вєтнам ОСОБА_5, як похідної вимоги від розглянутої вище, а також з урахуванням того, що інших причин відмови у такому обміні (крім розглянутих у даному рішенні) відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, під час судового розгляду справи не зазначено.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 139, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 02.08.2018 №113 в частині визнання недійною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 НОМЕР_2, видану УГІРФО ГУМВС України в м. Києві 20.05.2003.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної республіки Вєтнам ОСОБА_5.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок