Справа № 804/4505/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Справа № 804/4505/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/4505/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області у якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком з 01.03.2016 року по 01.10.2017 року;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.03.2016 року по 01.10.2017 року;

зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" за минулий період з 01.03.2016 року по 01.10.2017 року.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - №804/4505/18.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2018р. відкрито провадження по справі №804/4505/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/4505/18 у спрощеному провадженні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначено, що вона є внутрішньо переміщеною особою та з 01.10.2017р. перебувала на обліку в Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Позивач стверджує, що у період з 01.03.2016р. по 01.10.2017р. її не виплачувалась пенсія, у звязку з чим 09.01.2018р. ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо виплати заборгованості з пенсії позивача за період з 01.03.2016р. по 01.10.2017р. У відповідь на дану ОСОБА_2 отримала лист №3/14 від 15.01.2018р., у якому відповідач 1 повідомив її, що поновлення виплати пенсії здійснено з 01.10.2017р. на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради (протокол №32 від 13.12.2017р.), а відповідач 2 повідомив, що пенсійна справа позивача закрита і направлена до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, а пенсія позивачу виплачувалась до 28.02.2016р.

Позиція Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області відображена у відзиві на позовну заяву. Відповідач зауважив, що ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду із даним позовом, а також зауважено, що розпорядження від 13.12.2017р. відновлено (призначено) виплату позивачу пенсії з 01.10.2017р., однак рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради (протокол №32 від 13.12.2017р.) не призначено виплату заборгованості ОСОБА_2 у період з 01.03.2016р. по 01.10.2017р. Також відповідач зазначив, що у матеріалах пенсійної справи позивача відсутня довідка про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи за відповідний період, у звязку з чим відповідач вважає, що пенсійний орган діяв в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства та не порушував прав позивача, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Позиція Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області відображена у відзиві на позовну заяву. Відповідач 2 зазначив, що ОСОБА_2 перебувала на обліку у даному управлінні з 01.07.2014р. як отримувач пенсії за віком та як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України, однак після обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб з 01.03.2016р. виплату пенсії позивачу було призупинено. Надалі відповідач 2 на підставі запиту закрив пенсійну справу ОСОБА_2 та направив дані матеріали до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у звязку з чим пенсійним органом рекомендував позивачу з питання щодо виплати їй пенсії з 01.03.2016р. звернутися до управління, у якому позивач перебуває на обліку. Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області у відзиві зауважило, що відновлення і виплата пенсії здійснюється за місцем перебування пенсіонера на обліку, в той час як ОСОБА_2 не обліковується у даному управлінні, тому відповідач 2 не має можливості відновити і поновити виплату пенсії позивачу.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки №190 від 04.09.2018р. суддя Барановський Р.А. у період з 16.07.2018р. по 28.08.2018р. перебував у відпустці.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_1) користується правом на отримання пенсії та є внутрішньо переміщеною особою згідно Довідки № від 19.10.2017р.

Крім того, відповідач 2 у відзиві на позов зазначив, що позивач перебувала на обліку у даному управлінні з 01.07.2014р. як отримувач пенсії за віком та як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України, однак після обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб з 01.03.2016р. виплату пенсії позивачу було призупинено. Надалі відповідач 2 на підставі запиту закрив пенсійну справу ОСОБА_2 та направив дані матеріали до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у звязку з чим пенсійним органом рекомендував позивачу з питання щодо виплати їй пенсії з 01.03.2016р.

Станом на момент розгляду справи позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (взято на облік у Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є відповідач 1) з 01.10.2017р.

Як вбачається зі змісту відзиву відповідача 1 та листа Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області за вих. №3/14 від 15.01.2018р., на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради (протокол №32 від 13.12.2017р.), Павлоградським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області прийнято розпорядження від 13.12.2017р., яким відновлено (призначено) виплату позивачу пенсії саме з 01.10.2017р., однак у рішенні комісії не призначено виплату заборгованості ОСОБА_2 за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р.

Зі змісту наданої на звернення позивача від 09.01.2018р. відповіді Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (лист за вих. №3/14 від 15.01.2018р.) позивач дізнався про рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради (протокол №32 від 13.12.2017р.), на підставі якого пенсійним органом було прийнято рішення, яким відновлено (призначено) виплату позивачу пенсії саме з 01.10.2017р.

Водночас, у даному листі також зазначено, що з огляду на те, що у рішенні комісії не призначено виплату заборгованості ОСОБА_2 у період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р., а позивач перебуває на обліку у даному управлінні з 01.10.2017р., то заборгованість перед позивачем щодо виплати пенсії за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р. в управлінні відсутня.

У листі за вих. №37/3-01-01-083343/02/35 від 16.02.2018р. Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області у відповідь на звернення позивача зазначило, що позивач перебувала на обліку у даному управлінні з 01.07.2014р., однак на підставі запиту Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №15554/02 від 25.10.2017р. відповідач 2 закрив пенсійну справу ОСОБА_2 та направив дані матеріали до Павлоградського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області разом із супровідним листом №20010/03 від 01.11.2017р.

При цьому, у даному листі відповідач 2 також зазначив, що позиву виплачувалась пенсія до 28.02.2016р. та рекомендував позивачу з питання щодо виплати їй пенсії з 01.03.2016р. звернутися до управління, у якому позивач перебуває на обліку.

Не погодившись із вищезазначеним, ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон №1058-IV).

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих вказаним законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_1 України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу виплати пенсії з 01.03.2016 року.

Суд звертає увагу на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому доводи щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 2 Закону України №1382-ІV від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верхового суду від 18.10.2018р. по справі №426/8347/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідачем 2 здійснено по відношенню до ОСОБА_2 протиправні дії у вигляді припинення Управлінням Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області виплати позивачу пенсії за віком з 01.03.2016р.

При цьому, правомірність відповідних дій відповідачем 2 не доведено та не підтверджено жодними доказами.

Щодо решти заявлених ОСОБА_2 до суду позовних вимог, слід зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з п. 15 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016р., орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку.

Відповідно до положень статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Тому, відмовляючи позивачу у виплаті пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач 1 порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача 1 у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Відповідно до п. 3 і п. 8 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Із матеріалів справи вбачається, що не отримання позивачем пенсійних виплат за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р. відбулося з незалежних від неї причин, через втрату державою контролю за територією колишнього місця проживання позивача, при цьому територіальними органами Пенсійного фонду України або судом, у відповідності до приписів ст.49 Закону №1058-IV, рішення щодо припинення виплати позивачу, призначеної в 1993 році пенсії за віком, не приймалися, інші передбачені чинним законодавством підстави для відмови у виплаті позивачу не отриманих сум пенсійних виплат за минулий час відсутні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача 1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті пенсії за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р. є протиправними, оскільки не відповідають зазначеним вище критеріям правомірності.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується позивачем та відповідачем 1, ОСОБА_2 взята на облік у Павлоградському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є відповідач 1, та згідно із розпорядженням даного управління від 13.12.2017р. позивачу відновлено (призначено) виплату пенсії з 01.10.2017р., однак позивач просить суд здійснити їй нарахування та виплату пенсії за період з 01.03.2016 року по 01.10.2017 року (включно), в той час як згідно вищезазначеного розпорядження ОСОБА_2 фактично вже призначено виплату пенсії за 01.10.2017р.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, заявлені ОСОБА_2 до суду позовні вимоги, повязані із пенсійними виплатами за 01.10.2017р. задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно із ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом четвертим частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб'єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб'єкта владних повноважень.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційні, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Також, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 (13.12.1950 р.н.) пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р. є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідачами до суду не надано.

З огляду на вищевикладене, позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 704,80 грн., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією №0.0.952147665.1 від 30.01.2018р. на суму 704,80 грн.

Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено частково, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 700,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєктів владних повноважень, що виступали відповідачами у справі №804/4505/18 та якими допущено порушення прав позивача.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: 51415, Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул. Центральна, 25/37; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ), Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м.Краматорськ, вул. Поштова, 5; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_2 (13.12.1950 р.н.) пенсії за віком з 01.03.2016р.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_2 (13.12.1950 р.н.) пенсії за віком за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 (13.12.1950 р.н.) пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" за період з 01.03.2016р. по 30.09.2017р.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 350, 00 грн. (триста пятдесят гривень).

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області () судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 350, 00 грн. (триста пятдесят гривень).

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1