Справа № 826/7121/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2019 року № 826/7121/17

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства соціальної політики України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив суд визнати бездіяльність Міністерства соціальної політики України, яка полягає у невиконанні вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1994 №521 в частині незабезпечення видачі нагрудних знаків «Ветеран праці» - неправомірною, зобов'язати Міністерство соціальної політики України видати ОСОБА_1 нагрудний знак «Ветеран праці» та стягнути моральну шкоду в розмірі 69 000, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2017 відкрито провадження у справі.

27.03.2018 суд на підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є інвалідом війни ІІ групи, а також ветераном праці, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1. Згідно вимог Положення «Про порядок видачі посвідчення та нагрудного знака «Ветеран праці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1994 №521, кожному ветерану окрім посвідчення повинен видаватися нагрудний знак. Так, на виконання цієї постанови, відповідачем було видано позивачу тільки посвідчення, у видачі нагрудного знаку позивачу відмовлено з посиланням на відсутність фінансових ресурсів на виготовлення нагрудних знаків. Крім того, позивач зазначив, що своєю протиправною бездіяльністю відповідач завдав останньому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, а саме: позивач розраховуючи на відповідне відношення щодо себе з боку відповідача очікував на отримання нагрудного знаку «Ветерана праці», а ігнорування вказаних вимог вплинуло на його нервово-психічний стан..

Відповідач проти позовних вимог заперечив, з огляду на те, що за бюджетною програмою 2501090 «Створення і програмно-технічне забезпечення системи інформаційно-аналітичної підтримки, інформаційно-методичне забезпечення та виготовлення бланків посвідчень і нагрудних знаків для системи соціального захисту» міністерство здійснює закупівлю, у тому числі, бланків посвідчень ветеран праці. Враховуючи обмеження фінансування вказаної бюджетної програми, відповідачем не виготовлялися нагрудні знаки окрім того, з метою забезпечення прав ветеранів праці, прийнято рішення про першочергове забезпечення саме посвідченнями, оскільки пільги ветеранам праці надаються на підставі відповідного посвідчення, а не нагрудного знака, а відтак, відповідачем не було порушено права позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із наявної в справі копії посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є ветераном праці.

У зв'язку з викладеним, позивач звернувся відповідача із зверненням в якому просив видати нагрудний знак «Ветеран праці».

02.03.2017 Управління у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції Мінсоцполітики листом №120/0/167-17/40/ повідомило позивача про відсутність достатніх фінансових ресурсів на виготовлення нагрудних знаків та зазначено, що вказане питання буде вирішено після виділення бюджетних асигнувань.

Позивач вважаючи вказану бездіяльність протиправною, а своє право порушеним, звернувся із даним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд встановив наступне.

Згідно із ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики щодо ветеранів праці та інших громадян похилого віку визначає Закон України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16 грудня 1993 року № 3721-ХІІ (далі - Закон № 3721-ХІІ).

Відповідно до Закону № 3721-ХІІ ветеранами праці визнаються громадяни, які працювали на підприємствах, в установах, організаціях, об'єднаннях громадян, фізичних осіб, мають стаж роботи 40 років - для чоловіків і 35 років - для жінок і вийшли на пенсію.

Статтею 46 цього ж Закону встановлено, що ветеранам праці видаються посвідчення про право на пільги та нагрудні знаки.

Порядок виготовлення і видачі посвідчень та нагрудних знаків встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1994 № 521 (далі - Порядок).

Згідно п.2 Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус ветерана праці, на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Посвідчення і нагрудний знак видаються ветеранам праці за місцем їх проживання органами праці та соціального захисту населення, а ветеранам праці із числа осіб, зазначених у частині другій статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» - органами, що здійснюють їх пенсійне забезпечення відповідно до законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.3.2009 позивачу було видано посвідчення ветерана праці серії НОМЕР_1. При цьому, нагрудний знак «Ветеран праці» станом на момент звернення позивача до суду, Міністерством соціальної політики України не видалося з підстав обмеженого фінансування.

Однак, як вбачається із вимог Порядку, видача посвідчення і нагрудного знака "Ветеран праці" здійснюються органами праці та соціального захисту одночасно, у зв'язку з чим, судом встановлена бездіяльність відповідача в цій частині.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як підставу невиконання зобов'язань, оскільки сама по собі відсутність державного фінансування не позбавляє відповідача обов'язку виконувати вимоги чинного законодавства, зокрема, статті 46 Закону № 3721-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05), у якій Суд не прийняв до уваги аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань. Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з Міністерства соціальної політики моральної шкоди в розмірі 69 000, 00 грн., то су зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У постанові від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пленум Верховного суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

З вищевказаного вбачається, що обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно - наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою.

При цьому, суд зазначає, що в свою чергу, позивач повинен довести факт заподіяння моральних страждань допустимими та достовірними доказами.

Так, при зверненні до суду із даними вимогами, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що нервово-психологічний стан перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з тією обставиною, що йому не видано нагрудний знак «Ветеран праці».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в частині стягнення моральної шкоди, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховучи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору, розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст.2,5 - 11,19,72 - 77,90,139,241 - 246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) задовольнити.

Зобов'язати Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул.. Еспланадна, 8/10) виконати вимоги статті 46 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.1994 № 521 в частині організації виготовлення та вручення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) нагрудного знака «Ветеран праці».

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур