Справа № 804/4809/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2018 року Справа № 804/4809/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/4809/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №-0482 від 06.04.2018р. про визначення суми грошового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 1610,69 грн.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 804/4809/18.

Ухвалою суду від 02.07.2018р. відкрито провадження в адміністративній справі №804/4809/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/4809/18 у спрощеному провадженні.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Так, позивач зазначила, що спірне податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм закону, висновки податкового органу є помилковими з огляду на те, що вона не є власником нежилого приміщення, яке розташоване за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (колишня назва вулиці Косіора), буд. 57. При цьому, позивач зауважила, що між нею та Криворізькою міською радою не існує жодних договорів оренди земельних ділянок, немає даних і щодо користування земельними ділянками ні у Державному земельному кадастрі, ні у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Власник нежитлового приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку повинен сплачувати до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати реєстрації права власності на нерухоме майно за п.287.8 ст.287 Податкового кодексу України, проте порядок передання у користування земельних ділянок під багатоквартирними будинками Урядом не розроблений, а тому за ст.42 Земельного кодексу України такі земельні ділянки перебувають у користуванні організацій, які здійснюють управління цими будинками. Окрім того, на підтвердження своєї позиції посилається судові рішення, які ухвалені судами першої та апеляційної інстанції в адміністративних справах №№804/16031/15, 804/6405/16, 804/5369/17. Також позивач вказує і на те, що відповідачем не було додано до оспорюваного податкового повідомлення-рішення відповідного розрахунку грошового зобовязання в порушення п.58.2 ст.58 Податкового кодексу України, зауваживши, що для розрахунку земельного податку використовуються дані Державного земельного кадастру, проте згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які права, які зареєстровані за позивачем, у тому числі і право на земельну ділянку за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), 57 з урахуванням того, що нежитлове приміщення за вказаною адресою їй не належить, а його власником є інша особа, у звязку з чим позивач вважає неправомірним нарахування їй відповідачем земельного податку за спірним рішенням.

Позиція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відображена у відзиві на позовну заяву та аргументована тим, що оскаржуваним ОСОБА_2 податковим повідомленням-рішенням останній було визначено суму грошового зобовязання по сплаті земельному податку з фізичних осіб за 2018р. у розмірі 1610,69 грн. на підставі того, що позивач згідно договору іпотеки є власником (іпотекодержателем) нежитлового приміщення за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), 57/ прим. 42, 43 загальною площею 126 кв.м., а також відповідно до Тимчасової угоди №4195/366/4 від 14.08.2008р. строком дії договору 1 рік, а тому контролюючий орган вважає, що позивачу була надана земельна ділянка загальною площею 126 кв.м. у користування, позивач є землекористувачем, оскільки за вказаним договором земельна ділянка не була повернута землекористувачам. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником нежитлових приміщень, вбудованих в перший поверх багатоповерхового житлового будинку за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Косіора, будинок 57 приміщення 42 та з урахуванням даних Держгеокадастру про розмір нормативної грошової оцінки, рішення Криворізької міської ради №1862 від 12.07.2018р. за 2018р. було визначено грошове зобовязання по сплаті земельного податку у загальній сумі 1610,69 грн. За викладеного, відповідач вважає, що під час винесення оспорюваного податкового повідомлення-рішення він діяв у спосіб та у порядку, визначеному чинним законодавством, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

03.07.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування нежилого приміщення загальною площею 81,1 кв.м., що знаходиться на першому поверсі пятиповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: м.Кривий Ріг, вулиця Косіора (станом на даний час - вулиця Соборності), буд. №57, приміщення за № 42, що підтверджується відповідною копією договору дарування ВЕМ №588103, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №299 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.02.2007р., копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №13702070 від 26.02.2007р., а також і копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29684494 від 19.11.2014р.

Факти того, що вищезазначене нежитлове приміщення №42 по вулиці Соборності (Косіора) у будинку 57 належить ОСОБА_3 встановлені також і за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.11.2016р. у справі №804/6405/16 (постанова суду набрала законної сили 24.10.2017р.).

06.04.2018р. Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області прийнято податкове повідомлення-рішення за №-0482 у відповідності до вимог п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, яким, як вбачається із відзиву контролюючого органу, ОСОБА_2, як власнику нежитлового приміщення №42, розташованого у м.Кривий Ріг по вулиці Соборності у будинку 57 - визначено суму податкового зобовязання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 1610, 69 грн.

Не погодившись із вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням контролюючого органу, ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Відповідно до ст.42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2011р. набрав чинності Податковий кодекс України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під ас здійснення податкового контролю, а також відповідальністю за порушення податкового законодавства.

За змістом п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно ст.ст. 269, 270 Податкового кодексу України платниками земельного податку є, зокрема, власники земельних ділянок та землекористувачі, а обєктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні.

Приписами п.288.1 ст.288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - п.287.8 ст. 287 Податкового кодексу України.

Разом з тим, підставою для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру п.286.1 ст.286 Податкового кодексу України.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України.

У відповідності до вимог ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952 (далі - Закон № 1952) передбачено, що державній реєстрації підлягають право власності, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що платниками земельного податку є землекористувачі земельних ділянок, які перебувають у власності такого землекористувача або у користуванні за договором оренди земельної ділянки та такі права є зареєстрованими у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових право на нерухоме майно згідно до вимог Закону №1952, при цьому, підставами для нарахування земельного податку є дані Державного земельного кадастру.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, за ОСОБА_2 станом на 2018р. жодні права, а саме: ні право власності на нерухоме майно (нежитлове приміщення), ні право користування земельною ділянкою за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), будинок 57 приміщення 42 - не зареєстровані.

Відповідні відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №722222843 від 03.11.2016р.

Також відсутні такі відомості й щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), будинок 57 у Державному земельному кадастрі, що підтверджується копією повідомлення про відмову у наданні таких відомостей з Державного земельного кадастру від 18.10.2017р.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що вказане нежитлове приміщення №42 по вул. Соборності (Косіора), буд. 57 належить ОСОБА_3 згідно наявних в матеріалах справи копій документів, зокрема, копією договору дарування нежитлового приміщення серії ВЕМ №588103, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №299 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.02.2007р., копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №13702070 від 26.02.2007р.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить до висновку щодо протиправності прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення позивачеві про визначення суми податкового зобовязання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2018р. у розмірі 1610,69 грн. з урахуванням того, що позивач не є ні власником вказаного вище нежитлового приміщення, ні користувачем відповідної земельної ділянки, оскільки такі дані у Державному реєстрі речових прав та у Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки відсутні, а відповідачем, як субєктом владних повноважень, протилежне не доведено.

Протиправність нарахування позивачеві податкового зобовязання по земельному податку за 2015р. та за 2017р. за вищевказане нежиле приміщення, розташоване у багатоквартирному житловому будинку була також встановлена судами першої та апеляційної інстанцій в рамках розгляду адміністративних справ №804/16031/15 та №804/5369/17.

При цьому, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи те, що позивач є власником вищевказаного нежитлового приміщення на підставі договору іпотеки про що свідчить дані Інформаційної довідки за №97055846 від 12.09.2017р. щодо реєстрації іпотеки, з огляду на те, що договір іпотеки не може бути підтвердженням права власності позивача на вказане нерухоме майно не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у відповідності до вимог Закону №1952 підставами для переходу права власності може бути договір купівлі-продажу, договір дарування, тоді як згідно із статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання взятого іпотекодавцем зобовязання, в той час як відповідне обтяження було зареєстровано у реєстрі іпотек 19.11.2014р., тобто на момент коли позивач не була власником вказаного нерухомого майна, яке перейшло від позивача до ОСОБА_3 у 2007р.

Окрім того, наведені доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 є власником вказаного вище нежитлового приміщення спростовуються наданою позивачем до суду копією відповідного договору дарування нежитлового приміщення серії ВЕМ №588103, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №299 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.02.2007р., копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №13702070 від 26.02.2007р.

Також слід зазначити, що безпідставними є посилання податкового органу стосовно фактичного користування позивачем земельною ділянкою за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора), буд. 57, приміщення 42 згідно умов Тимчасової угоди № 4195/366/4 від 14.08.2008р., оскільки до особи, яка набула право власності на обєкт нерухомості переходить і право користування тією частиною земельної ділянки на якій розміщене таке нерухоме майно згідно до вимог статті 120 Земельного кодексу України.

Отже, право користування відповідною земельною ділянкою перейшло до ОСОБА_3, яка стала власником вищезазначеного нерухомого майна з моменту реєстрації права власності, тобто у лютому 2007р., що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями витягів.

Підсумовуючи вищенаведене, надаючи оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню, суд зазначає, що в силу положень п.п. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, які кореспондуються із приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, посадові особи контролюючих органів зобовязані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, безсторонньо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення неупереджено, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст.ст. 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

З огляду на вищевикладене, позов ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 704, 80 грн., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією за №031110351 від 25.06.2018р. на суму 704, 80 грн.

Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено повністю, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі №804/4809/18 (Головне управління ДФС у Дніпропетровській області).

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: 50027, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Мистецька, 11/28; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49005, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А; ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за №-0482 від 06.04.2018р.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області () судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1