Справа № 460/2668/18
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1027/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

представника відповідача Нестерчук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року (рішення ухвалене у м. Рівне судом у складі головуючого судді Зозулі Д.П., повний текст рішення суду складено 26 листопада 2018 року) у справі № 460/2668/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 11.06.2018 року №0-1714.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що аналіз підпункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, з урахуванням граматичної пунктуації, вказує, що будівлі «виробничі корпуси, цехи» є будівлями промисловості будь-яких власників без конкретно визначеної приналежності, тоді як «складські приміщення промислових підприємств» чітко вказують приналежність складських приміщень виключно промисловим підприємствам. В даному випадку у позивача у власності перебуває саме виробничий цех, який із 2017 року використовується у промисловому процесі по виробництву будівельних матеріалів.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 був обізнаний про дату, час та місце судового засідання, яке мало відбутися 14.03.2019 року, що підтверджується додатковими письмовими поясненнями до апеляційної скарги, які надійшли суду 13.03.2019 року №К-5682/19, згідно з яким позивач просить розглянути справу за його відсутності та вказує на його обізнаність стосовно призначеного судового засідання на 14 березня 2019 року.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2, є фізичною особою-підприємцем, видами його діяльності є виготовлення виробів із бетону для будівництва, виробництво інших виробів із бетону гіпсу та цементу, технічне обслуговування те ремонт автотранспортних засобів, оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля з лотків на ринках іншими товарами, вантажний автомобільний транспорт, надання послуг перевезення речей (переїзду), будівництво житлових і нежитлових будівель, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця номер запису про державну реєстрацію № 0001479 від 14.02.2005 серія В00 № 542485 (а.с.12, 70-72).

10.07.2013 року між Відкритим акціонерним товариством "Сарненський завод "Металіст" та ОСОБА_2 укладено договорів купівлі-продажу про передачу майна у власність. За даним договором відчужується частка у праві спільної часткової власності у розмірі 626/1000 (шістсот двадцять шість тисячних) виробничого цеху №5, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником 626/1000 частки будівлі виробничого цеху № 5, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Згідно Договору про поділ будівлі виробничого цеха в натурі та припинення спільної часткової власності від 15.08.2014 ОСОБА_2 набув права власності на окремий індивідуально визначений об'єкт нерухомості, до складу якого належать: приміщення першого поверху № 6 - трансформаторна 34,4 кв.м., № 7 - основна 216,1 кв.м., № 8 - основна 66,9 кв.м., № 9 - склад 30,7 кв.м., № 10 - склад 15,5 кв.м., № 11 - склад 16,5 кв.м., № 12 - компресорна 55,4 кв.м., № 13 - кладова 7,0 кв.м., № 14 - коридор 4,9 кв.м., № 15 - цех 2700,5 кв.м., приміщення другого поверху: № 26 - вентиляційна 166,4 кв.м., № 27 - вентиляційна 68,6 кв.м., № 28:- вентиляційна 12,9 кв.м., № 29 - вентиляційна 31,3 кв.м. 3агальна площа зазначених приміщень становить 3427,1 кв.м. частки будівлі виробничого цеху № 5, що складає 626/1000 частки будівлі, вартістю 1003396 (один мільйон три тисячі триста дев'яносто шість грн.), які можливо виділити в окремий об'єкт нерухомого майна (а.с. 19-22).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 30.09.2014 ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 Д, загальною площею 3427,1 кв.м. (а.с. 27-31).

Вказану обставину також підтверджено Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.09.2014 року та копією технічного паспорта на дану будівлю (а.с. 23-25, 32-34).

11.06.2018 року Головне управління ДФС у Рівненській області згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, прийняло податкове повідомлення-рішення №0-1714, згідно з якими визначено позивачу грошове зобов'язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості" на загальну суму 54833,60 грн., за 2017 рік (а.с.13).

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржене позивачем в адміністративному порядку за результатами якого Рішенням ДФС України № 12549/Б/99-99-11-02-0114 від 21.08.2011 року скарга позивача залишена без задоволення, а спірне рішення без змін (а.с.39-40).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що застосування абз. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе лише у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В межах спірних відносин у позивача наявна лише одна з обов'язкових умов - виробниче приміщення, а тому об'єкт нерухомості (цех), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію абз. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ста. 266 ПК України. Даним пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.05.2018 по справі №806/2461/17, яка в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню судом при розгляді даної справи.

Колегія суддів апеляційного суду з обумовленими висновками суду першої інстанції погоджується виходячи з такого.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, встановлює, що не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідач дійшов помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що належать позивачу (фізична особа-підприємець), який використовує їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають апеляційному суду підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - наявність виробничого приміщення, що встановлено судом першої інстанції.

Відтак, об'єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, в постановах від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17, від 11 грудня 2018 року у справі №822/2614/16, а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм матеріального та процесуального права не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 460/2668/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.