Справа № 826/13529/17
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 березня2019 року

м. Київ

Справа № 826/13529/17

Провадження № 11-127апп19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

перевірила наявність підстав для прийняття до розгляду справи за позовом Хрипун Світлани Володимирівни до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у 32 000 грн;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснити перерахунок та виплачувати їй суддівську винагороду з 1 січня 2017 року, виходячи з посадового окладу у 32 000 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погодившись із такими рішеннями, ОСОБА_3 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги позивач зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що пунктом 23 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) передбачено отримання до проходження кваліфікаційного оцінювання суддею суддівської винагороди, визначеної відповідно до положень цього Закону. Також, Законом №1402-VIII чітко встановлено, що суддівська винагорода не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 135). Тому, на думку ОСОБА_3, суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосували Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VІІІ) і визначений ним порядок розрахунку суддівської винагороди. Крім того, скаржник посилається на рішення Європейського Суду з прав людини від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 та Європейську хартію про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року і наголошує на неможливості звуження змісту і обсягу гарантій незалежності суддів, в тому числі, щодо їх належного матеріального і соціально-побутового забезпечення.

У відзивах на касаційну скаргу Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області, посилаючись на встановлені судами попередніх інстанцій обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначили, що рішення судів, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просять відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 16 липня 2018 року відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 12 лютого 2019 року за наслідками попереднього розгляду матеріалів касаційної скарги ОСОБА_3 справу за її позовом на підставі частини п'ятої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) передав на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду.

Таке рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду обґрунтовано тим, що спірні в цій справі правовідносини містять виключну правову проблему та є очевидною необхідність формування єдиної правозастосовчої практики за цією категорією справ.

До цього висновку суд дійшов з огляду на таке.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходили з того, що пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Також, суди попередніх інстанцій при прийнятті рішень зазначили, що згідно приписів статті 148 Закону №1402-VIII фінансування судів в України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету, згідно кошторисів та щомісячних розписів видатків, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Водночас, статті 23, 51 Бюджетного кодексу України забороняють бюджетним установам виходити за межі фонду заробітної плати та здійснювати бюджетні платежі за відсутності бюджетного призначення. Суди посилаються на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №20-рп/2011, в якому вказано, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою у разі неможливості їх фінансового забезпечення.

Суд касаційної інстанції, вивчивши судову практику щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, виявив їх різне застосування та трактування.

Крім того, наукові висновки Науково-консультативної ради при Верховному Суді, які містяться в матеріалах цієї справи, також містять різні думки членів ради щодо застосування наведених норм матеріального права у спірних відносинах.

З огляду на викладене Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 346 КАС суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Однак Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для передачі справи на її розгляд згідно з частиною п'ятою статті 346 цього Кодексу з огляду на таке.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, визначена частиною п'ятою статті 346 КАС, передбачає наявність у справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Лише за наявності таких умов справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із частиною першою статті 347 КАС питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Мотивація колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо наявності виключної правової проблеми у цій справі фактично зводиться до питання, яка саме розрахункова величина підлягає застосуванню при розрахунку розміру посадового окладу судді місцевого суду з 1 січня 2017 року: мінімальна заробітна плата, визначена законом про державний бюджет чи розрахункова величина, встановлена пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, враховуючи висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що правильність тлумачення норм права, на які посилаються суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі є необхідною умовою для формування єдиної правозастосовчої практики.

Судом касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 КАС є Верховний Суд, у складі якого за змістом статей 36, 37 Закон №1402-VIII діє, зокрема, Касаційний адміністративний суд. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Питання щодо можливості застосування норм матеріального права, зокрема Закону №1402-VIII чи Закону № 1774-VІІІ у спорі про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у 32 000 грн і зобов'язання здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_3 суддівську винагороду з 1 січня 2017 року, виходячи з посадового окладу у 32 000 грн, вирішується касаційним судом під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.

Отже, на вирішення Великої Палати Верховного Суду поставлено питання про можливість застосування норм матеріального права, яке може бути вирішено Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду як належним судом.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2019 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 826/13529/17.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм про виключність правової проблеми свідчать такі обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального права були застосовані судами нижчих інстанцій так, що постає питання дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

Оскільки ця справа також не відповідає кількісному і якісному критеріям наявності у ній виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав у наведеному Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду обґрунтуванні для прийняття до свого розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Відповідно до частини шостої статті 347 КАС якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 346 й 347 КАС, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року повернути відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. БакулінаЛ. І. Рогач
В. В. БританчукІ. В. Саприкіна
Д. А. Гудима В. І. Данішевська О. Р. Кібенко В. С. Князєв Л. М. Лобойко О. М. Ситнік О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська