Справа № 826/11042/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 березня 2019 року № 826/11042/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду у Київській області, в якому просив суд визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду у Київській області щодо проведення перерахунку раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимального розміру пенсії, зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області з 01.06.2017 здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1, виходячи із 68 процентів грошового забезпечення на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 без обмеження максимального розміру пенсії та стягнути на його користь заборгованість згідно проведеного перерахунку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі №758/14061/17 зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду у Київській області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії, виходячи із розрахунку 68 процентів від грошового забезпечення для обчислення пенсії, на підставі довідки від 17.08.2017 №2.2.1-39-260, наданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху. Відповідач здійснив перерахунок пенсії на підставі вищевказаного судового рішення, однак в частині щодо зняття обмеження максимального розміру було відмовлено та зазначено, що згідно вимог ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, з огляду на те, що згідно вимог ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» розмір пенсії не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Крім того, вказане обмеження, на думку відповідача, повинно застосовуватися не тільки щодо призначених, а й щодо перерахованих пенсій, у зв'язку з чим, позивачу було правомірно відмовлено у виплаті пенсії без врахування максимально розміру пенсії.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Подільського районного суду міста Києва від 08.12.2017 у справі №758/14061/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою до Київського апеляційного адміністративного суду. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі №758/14061/17 скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Київській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки від 17.08.2017 №2.2.1-39-260, наданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду у Київській області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії, виходячи із розрахунку 68 процентів від грошового забезпечення для обчислення пенсії, на підставі довідки від 17.08.2017 №2.2.1-39-260, наданої Державним підприємством обслуговування повітряного руху. В решті позовних вимог - відмовлено.

На підставі вищевказаної постанови суду, позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання рішення суду від 22.03.2018 у справі №758/14061/17.

Як вбачається із листа Головного управління Пенсійного фонду у Київській області №1559/А-01 від 02.05.2018 відповідач на виконання постанови суду від 22.03.2018 у справі №758/14061/17 провів перерахунок пенсії, виходячи із розрахунку 68 процентів від грошового забезпечення для обчислення пенсії, а в частині щодо зняття максимального розміру пенсії відмовлено, що підтверджується листом.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3)визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У відповідності до частин другої та третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частинами другою, третьою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом у звязку з неповним виконанням, на його думку, відповідачем судового рішення по справі №758/14061/17від 22.03.2018, яке набрало законної сили, внаслідок чого він отримав пенсію в меншому розмірі.

В силу статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Зокрема, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Однак право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Положеннями частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина шоста статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов'язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси то він повинен був звернутись до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред'являти новий адміністративний позов, оскільки суб'єкт владних повноважень не може бути зобов'язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення по суті.

Таким чином, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об'єкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення даної справи в загальному порядку призведе до повторного вирішення питань, оцінка яким уже була надана постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі №758/14061/17, що є недопустимим у розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно положень ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України , суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Судові витрати згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст.2,5 - 11,19,72 - 77,90,139,241 - 246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур