Справа № 804/3665/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року Справа № 804/3665/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
за участі:
представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу №804/3665/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови та припису,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі ФОП ОСОБА_5, позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області, у якому позивач просила суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.04.2018р. за №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164, винесену ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) штрафу у розмірі 223 380, 00 грн.

Справі за вищезазначеним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 804/3665/18 та у зв'язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Барановському Р.А.

Ухвалою суду від 25.05.2018р. відкрито провадження в адміністративній справі №804/3665/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Ухвалою від 06.07.2018р. суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області про направлення копії позовної заяви з додатками та про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін в адміністративній справі №804/3665/18.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/3665/18 у спрощеному провадженні.

У період з 16.07.2018р. по 28.08.2018р. суддя Барановський Р.А. перебував у відпустці.

За результатами розгляду заяви представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про забезпечення вищезазначеного адміністративного позову судом прийнято ухвалу від 29.08.2018р., якою вищезазначену заяву задоволено повністю та ухвалено забезпечити позов в адміністративній справі №804/3665/18 шляхом зупинення стягнення з ФОП ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1), яке здійснюється Заводським відділом державної виконавчої служби м.Кам'янське ОСОБА_6 територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за виконавчим провадженням №56693474 на підставі постанови ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу за №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р. - до набрання законної сили рішенням суду по справі №804/3665/18.

29.08.2018р. суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду Горбалінським В.В. було винесено ухвалу про об'єднання в одне провадження справ №804/3665/18 та №0440/5393/18 та передачі даних справ на розгляд судді Барановському Р.А.

30.08.2018р. на підставі вищезазначеної ухвали згідно Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.08.2018р. адміністративна справа №0440/5393/18 була передана для розгляду судді Барановському Р.А.

Ухвалою від 30.08.2018р. суд прийняв об'єднані справи №804/3665/18 та №0440/5393/18 на розгляд судді Барановському Р.А., присвоївши об'єднаним справам єдиний номер - 804/3665/18 та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 22.107.2018р. о 11:00 год.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки №235 від 22.10.2018р. суддя Барановський Р.А. перебував у відпустці 22.10.2018р.

Наступне судове засідання по справі призначено на 26.11.2018р. о 13:00 год.

26.11.2018р. судом встановлено позивачу пятиденний строк для подачі додаткових доказів по справі та відповіді на відзив та встановлено відповідачу пятиденний строк для подання заперечень на відповідь на відзив, у звязку з чим суд ухвалив оголосити перерву по справі до 17.12.2018р. о 10:00 год.

05.12.2018р. та 17.12.2018р. до суду надійшли від представника позивача відповідь на відзив та заперечення від представника відповідача.

У судове засідання від 17.12.2018р. прибули представники сторін та звернулись до суду із заявами в порядку ч. 7 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України щодо початку розгляду справи по суті після закінчення підготовчого судового засідання.

Суд усною ухвалою, проголошеною у судовому засіданні від 17.12.2018р. та відображеною секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 17.12.2018р. ухвалив закінчити підготовче провадження по справі та перейти до розгляду справи по суті, а також з метою надання представнику позивача часу для ознайомлення із матеріалами справи суд оголосив перерву у справі до 21.12.2018р. о 09:30 год.

Представник позивача, що прибув у судове засідання від 21.12.2018р. позов підтримав та надали пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовних заявах, відповіді на відзив, поясненнях.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірністю винесених ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області припису про усунення виявлених порушень та постанови про накладення штрафу. Представник позивача зазначив, що

Так, у позовній заяві зауважується, що укладені позивачем із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 договори мають усі істотні умови цивільно-правових договорів та недійсними не визначались, у звязку з чим у даних правочинах відсутні ознаки трудових відносин. При цьому, позивач вважає, що види підприємницької діяльності зазначені в реєстраційних документах ФОП ніяким чином не впливають на право такої особи оформлювати цивільно-правові договори з іншими фізичними особами для виконання певних робіт за грошову винагороду. У відповіді на відзив зазначено, що при винесенні спірної постанови відповідачем не враховані усі обставини, які мають значення для прийняття рішення, а саме: «ФОП ОСОБА_5 особисто і за допомогою одного найманого працівника у малесенькому кафе до початку роботи закладу випікає тістечка, які потім продає разом з приготованими гарячими напоями. На кілька днів (в т.ч. на день перевірки) їй потрібно було відлучитись з місця підприємницької діяльності, у звязку з чим вона уклала цивільно-правові договори з гр. ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які мали її підмінити тимчасово. За результатами наданих вказаними громадянами послуг було складено акти прийому-передачі», зауваживши, що згідно звіту форми 1-ДФ, квитанцій про його прийняття, квитанцій про сплату податків і зборів у ФОП ОСОБА_5 у 1-ому кварталі 2018 року працювала одна наймана особа та дві особи за цивільно-правовими договорами. Враховуючи вищенаведене, з огляду на безпідставність та необґрунтованість висновків відповідача, позивач вважає оскаржувані припис про усунення виявлених порушень та постанову про накладення штрафу - протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник відповідача, що прибула у судове засідання від 21.12.2018р проти задоволення позову заперечувала, надавши обгрунтування аналогічні доводам, викладеним у запереченнях.

Позиція ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області аргументована правомірністю оскаржуваних припису про усунення виявлених порушень та постанови про накладення штрафу. Так, представник відповідача зазначила, що в ході інспекційного відвідування позивача ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області встановлено, що ФОП ОСОБА_5 застосовувалась праця громадян без належного оформлення трудових відносин та вчинялись дії, спрямовані на приховування трудових відносин, шляхом укладення договорів цивільно-правового характеру, у зв'язку з чим відповідачем винесено припис про усунення виявлених порушень. При цьому, відповідач зауважив, що управлінням в жодному разі не визнавалися укладені між позивачем та громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недійсними, однак відповідач наголосив, що у даному випадку між позивачем та громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 існували трудові відносини, які не були оформлені у відповідності до вимог законодавства. Відповідач вважає, що винесені ним припис про усунення виявлених порушень за та постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами є законними та обґрунтованими, складеними на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, виходячи із системного аналізу положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та матеріалів справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, мотивуючи це наступним.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець від 18.08.2000р.

До видів економічної діяльності позивача (за КВЕД) належить:

96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси (основний);

56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування;

68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Керуючись Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017р., на підставі наказу №;113-І від 12.03.2018р., направлення на перевірку №19-4-4.4-3 від 12.03.2018р., рішення керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятими за результатами аналізу інформації, отриманої з джерела, за зверненням працівника щодо порушення стосовно нього законодавства про працю (лист ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області за вих. №М-120 від 30.01.2018р.), у період з 16.03.2018р. по 19.03.2018р. відповідачем проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин з найманими працівниками у ФОП ОСОБА_5, в ході якої встановлено наступне.

19.03.2018р. ФОП ОСОБА_5 для здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю надала документи:

-свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи -підприємця серії В02 №55247;

-цивільно-правовий договір б/н від 13.03.2018р., укладений позивачем із ОСОБА_7;

-пояснення щодо присутності на робочому місці (за барною стойкою), за адресою: м.Кам'янське, пр. Т. Шевченко, б. 14, кафе «Прокофьев».

Окрім вищевказаного, до акту інспекційного відвідування відповідачем залучено акт №10327/04-36-13-05/260822127 від 23.02.2018р. фахівців ОСОБА_6 управління ДФС у Дніпропетровській області щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівників та копії матеріалів.

Під час інспектування 16.03.2018р. встановлено, що режим роботи кафе «Прокофьев» визначено на доступному для ознайомлені місці (вхідні двері до кафе) з 9-00 до 22-00 годин без перерви та вихідних днів.

16.03.2018р. було зафіксовано наявність на робочому місці (за барною стойкою) 2-х годин), які виконували роботу пов'язану з обслуговування населення, які від будь-яких пояснень чи надання відомості відмовились. Під час інспектування ФОП ОСОБА_5 було надано лише один цивільно-правовий договір з ОСОБА_7 Присутність на робочому місці іншої особи ФДП ОСОБА_5 письмово пояснила про не відношення до неї, як суб'єкта господарювання відповідної особи, та був ФОП ОСОБА_5 ідентифікований, як знайомий ОСОБА_7

Цивільно-правовий договір від 13.03.2018р. б/н між ФОП та ОСОБА_7 укладено на 4 дні (з 13.03.2018р. по 16.03.2018р.), згідно якого ФОП (замовник) доручає, а ОСОБА_7 (виконавець) бере на себе зобов'язання надати послуги з виготовлення 20 кавових напоїв та 20 чаїв (пункт 1.1 Договору). Пунктом 1.2 визначено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання робіт, передбаченим цим договором. За виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду у розмірі 300,00 грн. (пункт 2.1 Договору).

В трудових відносинах, перебуває одна особа (ОСОБА_9 - договір з 29.12.2014р.), документів щодо нарахування та виплати заробітної плати, ведення кадрового діловодства під час інспектування не надано.

За результатами інспекційного відвідування 19.03.2018р. фахівцями ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області складено ОСОБА_7 інспекційного відвідування за №ДН147/273/АВ, який у зв'язку з неможливістю вручення був направлений рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення, реквізити поштового відправлення 1.

Згідно висновків акту інспекційного відвідування від 19.03.2018р. відповідачем встановлено факт застосування позивачем праці громадян без належного оформлення трудових відносин та вчинив дії, спрямовані на приховування трудових відносин, шляхом укладення договорів цивільно-правового характеру.

За результатами здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин та на підставі акту перевірки ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено припис №ДН147/273/АВ/П від 26.03.2018р., у якому зазначено про порушення ФОП ОСОБА_5 вимог 4.1 ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України. Вказано про необхідність усунити порушення, а саме: не допускати до роботи працівників без укладання трудових договорів. Та надалі постійно виконувати вимоги чинного законодавства.

Також, розглянувши акт інспекційного відвідування №ДН147/273/АВ від 19.03.2018р., ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р., якою керуючись ст. 259 Кодексу законів про працю, ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013р. та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України - вирішено накласти на ФОП ОСОБА_5 штраф у розмірі 223 380, 00 грн.

Позивач, не погоджуючись із викладеними в ОСОБА_7 інспекційного відвідування за №ДН147/273/АВ від 19.03.2018р. висновками ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо порушення нею законодавства про працю у вигляді не оформлення трудових відносин із найманими працівниками, а також із винесеними відповідачем приписом про усунення виявлених порушень за №ДН147/273АВ від 26.03.2018р. та постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р., звернулась до суду із даними позовами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 117 Конституції України - Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

16.05.2017р. набув чинності Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінетом Міністрів України №295 від 26.04.2017р. (далі - Порядок №295).

Порядок №295 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування).

Пунктом 2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів. Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

Відповідно до п.п. 3 абз.1 п. 5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться, в тому числі, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню (п. 8 Порядку №295).

Відповідно до п 11 Порядку №295, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

-під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень обєкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

-ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені обєктом відвідування їх копії або витяги;

-наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам обєкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

-за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

-на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

-фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

-отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправними та скасування припису №ДН147/273/АВ/П від 26.03.2018р. та постанови №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р., суд зазначає, що підставою для винесення спірних постанови та припису стали висновки акту перевірки про те, що ФОП ОСОБА_5 фактично допущено до роботи без оформлення трудових відносин працівників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що здійснено в порушення вимог ч. 1, ч. 3 ст. 24 та ст. 31 Кодексу законів про працю України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування найманих працівників.

Суд погоджується із такими висновками відповідача з огляду на наступне.

Під час інспектування 16.03.2018р. головними державними інспекторами встановлено, що режим роботи кафе «Прокофьев» визначено на доступному для ознайомлені місці (вхідні двері до кафе) з 9-00 до 22-00 годин без перерви та вихідних днів.

Крім того, інспекторами було зафіксовано наявність на робочому місці (за барною стойкою) 2-х осіб, які виконували роботу пов'язану з обслуговування населення, які від будь-яких пояснень та надання відомості відмовились.

Під час інспектування ФОП ОСОБА_5 було надано лише один цивільно-правовий договір, укладений нею із ОСОБА_7

Присутність на робочому місці іншої особи ФОП ОСОБА_5 письмово пояснила, що як суб'єкт господарювання не має до відповідної особи жодного відношення, та був ФОП ОСОБА_5 ідентифікований, як знайомий ОСОБА_7

Цивільно-правовий договір б/н від 13.03.2018р. між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено на 4 дні (зокрема, на термін з 13.03.2018р. по 16.03.2018р.), згідно якого ФОП (замовник) доручає, а ОСОБА_7 (виконавець) бере на себе зобов'язання надати послуги з виготовлення 20 кавових напоїв та 20 чаїв (пункт 1.1 договору).

Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання робіт, передбаченим цим договором. За виконану роботу замовник сплачує виконавця винагороду у розмірі 300,00 грн. (пункт 2.1 договору).

Відповідачем встановлено, що у трудових відносинах із позивачем, перебуває одна особа (ОСОБА_9, яка працює на ФОП ОСОБА_5 згідно договору з 29.12.2014р.), документів щодо нарахування та виплати заробітної плати, ведення кадрового діловодства під час інспектування не надано.

Так, за результатами інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування №ДН147/273/АВ від 19.03.2018р., у якому встановлено наступні порушення позивачем норм трудового законодавства.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України - трудовий договір укладено між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю колективним договором і угодою сторін.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Прийом на роботу здійснюється відповідно до штатного розкладу організації -працівника приймають на роботу (посаду), яка включена до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації і т. п.

Відповідно до листа Мінпраці №151/06/186-11 від 16.05.2011р. - цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, який укладається відповідно до вимог не трудового, а цивільного законодавства.

Цивільно-правовий договір (також цивільно-правова угода) - домовленість (правочин) двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Цивільно-правовий договір є однією з підстав виникнення зобов'язальних правовідносин. (ч. 4 ст. 202, ч. 1 ст. 626, ч. 2 ст. 11. ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 Цивільного кодексу України - виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Натомість, за змістом наданих до суду копій, укладених цивільно-правових договорів між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (договір укладений на термін із 13.03.2018р. по 16.03.2018р.) та ОСОБА_8 (договір укладений на термін із 23.02.2018р. по 26.02.2018р.) слідує, що даними договорами регулюється процес організації трудової діяльності (виготовлення кави та чаю), а саме: виготовлення здійснюється за місцем розташування кафе «Прокофьев», із сировини, яка належить ФОП ОСОБА_5, на обладнанні, власником якого є ФОП ОСОБА_5 та в часи роботи кафе «Прокофьев», які встановлено ФОП ОСОБА_5

Проте, у зазначених договорах не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинен передати виконавець замовникові, не визначено перелік завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Як вбачається з вищевказаних договорів, предметом їх є процес праці, а не її кінцевий результат. Працівники повинні була виконувати систематично певні трудові функції на підприємстві відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених угодах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов'язання виконувати роботи (надавати послуги).

Відповідно до чинного законодавства виконання робіт, надання послуг громадянином може здійснюватися як на підставі трудового договору, так і на інших юридичних підставах, зокрема на підставі цивільно-правового договору. При виконанні робіт, наданні послуг на підставі трудового договору повинні бути дотримані вимоги трудового законодавства, а при укладанні цивільно-правового договору на виконання певної роботи або за надання певних послуг слід керуватися цивільним законодавством.

Враховуючи вищенаведене, відповідач дійшов до висновку, що в укладених (діючих) правовідносинах між позивачем та ОСОБА_8 та ОСОБА_7 присутні ознаки дії трудового права, притаманні саме трудовим відносинам.

Також, відповідач зауважив, що видами діяльності ФОП ОСОБА_5 є: надання послуг перукарнями та салонами краси (код КВЕД 96.02) (основний) та діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (код КВЕД 56.10).

Водночас, з аналізу змісту наданих ФОП ОСОБА_5 договорів слідує, що зазначені у договорах виконувані роботи (надані послуги) відносяться за КВЕД 56.10 до робіт постійного характеру виконання та їх можуть виконувати лише працівники, до яких законодавством встановлено певні вимоги.

Слід зазначити, що у наданих позивачем до суду копіях цивільно-правових договорів встановлено об'єм наданої послуги, а саме: виготовлення 20-ти кавових напоїв та 20-ти чаїв, які повинні бути виконані 16.03.2018р. ОСОБА_7 (протягом 4-х днів) і 26.02.2018р. ОСОБА_8 (протягом 4 днів), за що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають отримати винагороду після прийняття роботи за актом, що в свою чергу не відповідає умовам роботи закладів громадського харчування (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування) та взагалі суперечить принципам діяльності закладів по обслуговуванню населення.

З огляду на викладене, фахівці ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області в ході інспектування дійшли до висновку, що у даному випадку йдеться про підміну трудових договорів укладеними цивільно-правовими, оскільки в договорах на виконання робіт зазначено про процес робіт, які мають постійний характер виконання за встановленим режимом роботи ФОП ОСОБА_5, послуга по продажу кави та чаю надається за потребами відвідувачів кафе, право на виконання робіт по обслуговуванню населення обумовлено, чинним законодавством, для певних категорій громадян, згідно до медичних висновків .

При цьому, ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області не вказувало на нікчемність вищезазначених договорів, не визнавало їх недійсними, а зазначило, що дані договори підряду містять ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником.

Таким чином, враховуючи специфіку виконаних робіт працівниками, які працювали по договорам цивільно-правового характеру, ФОП ОСОБА_5 фактично було допущено двох вищевказаних працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене свідчить про не дотримання вимог ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Укладення договору позбавляє права найманого працівника обов'язкових елементів нормативно-правових актів трудового законодавства, у тому числі права на одержання щорічної відпустки, і гарантій в сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, зокрема, в разі тимчасової втрати працездатності, нещасного випадку на виробництві, на випадок безробіття, тощо.

Слід також, звернути увагу, що пунктом 3.1 розділу 3 цивільно-правових угод, укладених між позивачем та ОСОБА_7 і ОСОБА_8, на останніх покладається матеріальна відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов'язань, що неприпустимо при укладенні таких угод з огляду на наступне.

Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності визначені статтею 130 Кодексу законів про працю України, а саме: «Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків».

При цьому, законодавець чітко визначив у статті 138 Кодексу законів про працю України, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 Кодексу законів про працю України, тобто у розумінні Кодексу законів про працю України, матеріальна відповідальність має бути при трудових відносинах.

Відповідно до ч. 3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і V здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Пунктом 2 частини 5 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що роботодавцям забороняється: застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про зайнятість населення», діяльність суб'єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця на умовах трудових договорів, здійснюється на підставі дозволу, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Порядок видачі дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку видачі дозволу на наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №359 від 20.05.2003р. (далі - Порядок №359), діяльність суб'єкта господарювання - роботодавця з наймання працівників для застосування їх праці іншим роботодавцем зазначається ним у реєстраційній картці, що підтверджує проведення державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця, як один з основних видів діяльності та провадиться лише на підставі дозволу, виданого Державною службою зайнятості (далі - Служба).

Пунктом 5 Порядку № 359 визначено порядок отримання такого дозволу.

Рішення про видачу дозволу (відмову у його видачі) приймається Службою та оформляється наказом протягом 10 робочих днів з дати реєстрації заяви. Інформація про прийняте рішення (видачу, відмову у видачі або анулювання дозволу) розміщується на офіційному веб-сайті Служби.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що суб'єкти господарювання - роботодавці, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, направляють працівників за умови, якщо це передбачено колективним договором такого роботодавця, та за наявності згоди первинної профспілкової організації і зобов'язані:

-укласти договір з роботодавцем про застосування праці працівника;

-виплачувати працівникові заробітну плату в розмірі, не нижчому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом, та заробітної плати, яку отримує працівник у роботодавця за виконання такої ж роботи;

-забезпечувати працівнику час роботи та відпочинку на умовах, визначених для працівників роботодавця, що передбачено умовами колективного договору та правилами внутрішнього трудового розпорядку;

-нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на користь працівника;

-не перешкоджати укладенню трудового договору між працівником та роботодавцем, у якого виконувалися ним роботи.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про зайнятість населення» забороняється діяльність суб'єктів господарювання - роботодавців, які наймають працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця без дозволу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивачем ФОП ОСОБА_5 фактично було допущено до роботи 2 працівників, а саме: ОСОБА_8 та ОСОБА_7, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що порушує вимоги ст.ст. 24, 31 Кодексу законів про працю України.

Так, ч. 1 ст. 24 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст. 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України - працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ст. 31 Кодексу законів про працю України - власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором».

З огляду на зазначене, позивачем не спростовано встановлені відповідачем під час здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин порушення позивачем трудового законодавства, що зафіксовані актом перевірки №ДН147/273/АВ від 19.03.2018р.

Отже, суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваного припису про вжиття заходів щодо виконання вимог ч. 1 ст. 21, ч. 1, ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

Статтею 265 Кодексу законів про працю України визначено відповідальність за порушення законодавства про працю.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №509 від 17.07.2012р. (далі - Порядок №509), штрафи накладаються ОСОБА_6 Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі, в тому числі, акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.3, п. 4 Порядку №509).

Відповідно до п. 6 Порядку №509 - про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Так, 28.03.2017р. (на 10 день після дати складення відповідачем ОСОБА_10 №ДН147/273/АВ начальником ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області було прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ДН147/273/АВ/ТД 2524-16/04 та призначено дату розгляду 11.04.2018р. на 12 год. 45 хв. (15 день з дня прийняття рішення про розгляд справи).

11.04.2018р. відбувся розгляд справи про накладення штрафу, на розгляд якої з'явилася ФОП ОСОБА_5

Відтак, на підставі вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013р., який визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2 - 7 ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», за наслідками проведеної у період з 16.03.2018р. по 19.03.2018р. перевірки додержання вимог законодавства України про працю 11.04.2018р. відбувся розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

За наслідками розгляду справи про накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, 11.04.2018р. уповноваженою посадовою особою ОСОБА_6 управління також правомірно було винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 у розмірі 223 380, 00 грн.

На підставі ОСОБА_7 №ДН147/273/АВ та у відповідності до п, 8. Порядку №509 ОСОБА_6 управлінням винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р. (далі - Постанова), якою у відповідності до п.п. 54 п. 4 Положення про державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015р. та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України накладено штраф на ФОП ОСОБА_5 розмірі 223 380, 00 грн.

Розмір штрафу за постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН-147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р. визначено у відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, в якому встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час уразі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Тобто, 30 (коефіцієнт (тридцятикратний розмір) х 3723, 00 грн. (мінімальна заробітна плата з 01.01.2018р. року (у місячному розмірі) відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» №2246-VIII від 07.12.2017р.) х 2 (кількість осіб, відносно яких встановлено порушення законодавства про працю (2 особи - ОСОБА_7 та ОСОБА_8А.) = 223 380,00 грн. (сума штрафу, накладена на ФОП ОСОБА_5 згідно оскаржуваної постанови).

Отже, з наведеного слідує, що оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН-147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р., прийнята ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на підставі акту та у відповідності до п. 8. Порядку №509, а також згідно із приписами абз.2 ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, надаючи оцінку оскаржуваним припису про усунення виявлених порушень та постанові про накладення штрафу, суд зазначає, згідно частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України - органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, безсторонньо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення неупереджено, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Суд вважає, що відповідачем надано достатні докази, які свідчать про те, що оскаржувані припис про усунення виявлених порушень та постанова про накладення штрафу прийняті в межах повноважень ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, обґрунтовано та правомірно.

Водночас, позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо неправомірності та необґрунтованості оскаржуваних припису про усунення виявлених порушень та постанови про накладення штрафу.

Натомість, відповідачем доведено, що оскаржувані припис №ДН147/273/АВ/П від 26.03.2018р. та постанова №ДН147/273/АВ/ТД-ФС/164 від 11.04.2018р. прийняті ОСОБА_6 управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України, є правомірними та скасуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ФОП ОСОБА_5 до ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови та припису.

Підстави для розподілу судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України - у суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: 51931, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Сачка, 20/7; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_6 управління Держпраці у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49107, м.Дніпро, вул. Казакова, 3; ) про визнання протиправними та скасування постанови та припису - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 29 грудня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1