Справа № 300/86/19
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" березня 2019 р. справа № 300/86/19
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
14.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення суду по справі № 2а-556/2010 від 06.12.2010, яке набрало законної сили 29.05.2012; зобов"язати Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державну Казначейську службу України виконати дії щодо нарахування та виплати відповідних сум згідно виконавчого листа по справі № 2а-556/2010 від 29.05.2012 виданого 05.07.2012 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
05.02.2019 представник Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області подав суду відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.03.2019 розгляд даної справи визначено здійснювати в порядку передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розглянувши позовну заяву в порядку визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, відзив на позов, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Івано-Франківську на підставі інвалідності 2 групи - інвалід війни та отримує пенсію відповідно до Закону України "Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
06.12.2010 по справі № 2а-556/2010 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області винесено постанову, згідно якої позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання неправомірними дій щодо відмови в перерахунку пенсії з 01.01.2004 та зобов"язання провести перерахунок з 01.01.2004 державної та додаткової пенсії як інваліду II групи згідно статтей 50, 54, 67, 71 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи", підвищення до пенсії інваліду II групи згідно ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в розмірі 350 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням рівня інфляції та за позовом ОСОБА_2 до УПФУ в м. Івано-Франківську про зобов"язання провести перерахунок з 01.01.2004 державної та додаткової пенсії як дитині-інваліду та з 11.10.2010 як інваліду III групи згідно статтей 50, 54, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" - задоволено частково. Визнано неправомірними дії УПФУ в м. Івано-Франківську щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії. Зобов"язано УПФУ в м. Івано-Франківську провести ОСОБА_1 перерахунок державної та додаткової пенсії інваліда II групи, щодо якого встановлено зв"язок з Чорнобильською катастрофою", періоди з 01.01.2004 по 31.12.2007 та з 22.05.2008 до виникнення обставин з якими закон пов"язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідні роки та підвищення до пенсії як інваліду II групи відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 01.01.2004 по 31.12.2005 , виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України про Державни бюджет України на відповідні роки та виплатити недоплачену суму пенсійних виплат з урахуванням виплачених йому сум пенсії за вказані періоди.
02.10.2013 ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 залишено без змін. 29.05.2012 видано виконавчий лист, який позивачем було подано до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області та внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою № 53724686.
Згідно довідки виданої ОСОБА_1 № 953 від 20.05.2013 згідно рішення суду нараховано виплату ЧАЕС в сумі 148748,24 за період з 09.10.2008 по 22.07.2011. Виплата не проводилася у зв"язку з відсутністю фінансування з держбюджету на виплату судових рішень.
27.11.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Івано-Франківській області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки стягувачем подана заява від 14.10.2014 про повернення виконавчого документа без виконання.
Листом № 12-12/306-957 від 07.03.2017 Головне управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області надало ОСОБА_1 інформацію, в якій зазначило наступне. Погашення заборгованості здійснюється Державною казначейською службою України в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На виконання порядку, судове рішення про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 було передано органами державної виконавчої служби до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області.
27.08.2018 відповідач листом № 1441/3964/1312 повідомив позивача про те, що Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою передбачено 500 млн. гривень. Виконавчий лист Івано-Франківського міського суду від 05.07.2012 по справі № 2а-556/2010 переданий управлінням ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області до ГУДКСУ в Івано-Франківській області актом приймання-передачі від 25.05.2017. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження рішень суду на виконання. Після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше зазначеного виконавчого документа, Казначейство України здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь позивача.
Не погоджуючись із такою відмовою відповідача позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання визначені у Законі України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI).
Відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Частиною 1 статті 3 Закону № 4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною 4 статті 3 Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Отже, Україна гарантує виконання будь-яких рішень суду майнового характеру, боржником за яким є державний орган шляхом проведення безумовного списання з рахунків такого органу коштів, в обсязі, достатньому для задоволення вимог стягувача, а у випадку відсутності у державного органа - боржника коштів на рахунках - шляхом списання коштів з Державного бюджету України, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений у Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845).
У розумінні зазначеного порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Порядок безспірного списання коштів з рахунків боржника визначено у пунктах 24-34 Порядку № 845.
Відповідно до пункту 24 Порядку № 845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
Згідно з пунктом 25 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунка боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.
Відповідно до пункту 28 Порядку № 845 орган Казначейства не пізніше двох робочих днів з наступного робочого дня після надходження виконавчого документа на підставі документів, поданих стягувачем, визначає коди класифікації видатків бюджету і рахунки, з яких проводиться безспірне списання коштів.
Пунктом 31 Порядку № 845 передбачено, що у разі коли за визначеними органом Казначейства кодами класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.
Згідно з пунктом 33 Порядку № 845 у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника. У разі встановлення боржнику відповідних бюджетних асигнувань після передачі до Казначейства документів та відомостей орган Казначейства здійснює заходи, спрямовані на безспірне списання коштів з рахунків боржника, визначені цим Порядком.
Відповідно до пункту 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Пунктом 48 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.
Таким чином, безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а у разі їх відсутності територіальний орган Казначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов'язує здійснити дії спрямовані на виконання рішення суду і пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Казначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
Разом з тим, виконання рішення суду не обмежуються заходами, що вживаються територіальним органом Казначейства.
У разі якщо судовим рішення з боржника - державного органу стягнуто будь-які соціальні чи пенсійні виплати, і таке рішення не виконується протягом двох місяців незалежно від причин невиконання, виконавчий документа та інші відомості, необхідні для його виконання, передаються до Державної казначейської служби України для виконання за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Рішення суду, не виконані територіальними органами Казначейства, виконуються Державною казначейською службою у тримісячний строк з дня надходження відповідних матеріалів.

Суд зазначає, що станом на дату розгляду справи по суті встановлений Порядком №845 строк для виконання виконавчого листа № 2а-556/2010 про стягнення з УПФУ в м.Івано-Франківську - минув.

У той же час відповідачами у справі доказів виплати сум відповідно до виконавчого листа № 2а-556/2010 не надано, як і не надано доказів, що свідчили б про вжиття Державною казначейською службою України заходів, спрямованих на виконання зазначеного рішення суду, або ж, що свідчили б про наявність об'єктивних обставин, що виключають можливість виконання рішення суду за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Аргументи відповідача, що про те, що на виконанні у Казначействі знаходяться рішення судів на суму 192103243,99 грн, що надійшли та зареєстровані раніше виконавчого листа № 2а-556/2010 є безпідставними.

Суд зазначає, що обов'язковість судових рішень гарантується статтею 129-1 Конституції України, Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та практикою Європейського суду з прав людини.

Остання у силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Hornsby v. Greece" (Горнсбі проти Греції) від 19.03.1997, заява №18357/91, ЄСПЛ наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". До того ж Суд уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У пункті 41 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що вказані принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов'язані виконати рішення цього суду. У зв'язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

У пунктах 52-54 пілотного рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_3 проти України", заява №40450/04, від 15.10.2009, ЄСПЛ зазначив, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі "Райлян проти Росії" (Raylyan v. Russia), N 22000/03, п. 31, від 15 лютого 2007 року). Оцінюючи обґрунтованість затримки у виконанні судового рішення, слід належним чином урахувати той факт, що затримку, яка становила один рік і чотири місяці, у виплаті грошової компенсації, призначеної судовим рішенням, винесеним проти державного органу, Суд визнав надмірною (див. рішення у справі "Зубко та інші проти України").

ЄСПЛ також зазначив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі "Ромашов проти України" від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України", N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України", N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Застосовуючи процедуру "пілотного" рішення у справі "ОСОБА_3 проти України" ЄСПЛ у пунктах 85-88 зауважив, що фактори, з яких адміністративними органами України не виконуються рішення суду у цій справі, перебували в межах контролю держави, яка досі не спромоглася вжити заходів для покращення ситуації, незважаючи на значну й послідовну практику Суду з вирішення таких справ.

Про системний характер проблем, на який указується в цій справі, також свідчить той факт, що на цей час у ЄСПЛ очікують розгляду приблизно 1400 заяв проти України, які повністю або частково стосуються таких проблем, і кількість таких заяв постійно зростає.

ЄСПЛ належним чином ураховує позицію Комітету міністрів, який визнав, що невиконання рішень національних судових органів є в Україні структурною проблемою, яка залишається невирішеною

З огляду на викладене вище, ЄСПЛ доходить висновку, що порушення, зазначені в цьому рішенні, не пов'язані з якимсь поодиноким випадком чи особливим поворотом подій у цій справі, але є наслідком недоліків регуляторної та адміністративної практики органів влади держави з виконання рішень національних судів, за які вони несуть відповідальність. Отже, ситуацію у цій справі слід кваліфікувати як таку, що є результатом практики, несумісної з положеннями Конвенції.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та є практикою, несумісною з положеннями Конвенції.

Суд переконаний, що об'єктивних перешкод для виконання рішення суду у справі № 2а-556/2010, боржником за яким є держава, і яке стосується виплати з Державного бюджету України пенсії особі, постраждалій внаслідок аварії на ЧАЕС, немає.

Посилання відповідача на недостатність бюджетних коштів за програмою КПКВК 3504040 - є безпідставними.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування обраного позивачем способу захисту порушених прав шляхом задоволення вимог про визнання протиправними дій Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України, що полягають у невиконанні у встановлений законом строк рішення суду, суд звертає увагу на наступне.

Так, дії суб'єкта владних повноважень - це завжди активна поведінка, що являє собою вчинення певних дій всупереч вимог законодавства та покладених на суб'єкта владних повноважень обов'язків, тоді як під бездіяльністю слід розуміти пасивну форму поведінки суб'єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним у встановлені строки дій, що випливають з його повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що порушення прав та інтересів позивача виникло внаслідок не вчинення дій Головним управлінням державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державною казначейською службою України, які вони повинні і могли вчинити в силу покладених на них обов'язків та виходячи з положень Порядку № 845.

Відтак суд вважає, що порушення прав позивача зумовлене саме протиправною бездіяльністю Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України, як осіб, що здійснює виконання рішень суду, боржником за якими є держава або її органи, яка полягає у невиконанні виконавчого листа № 2а-556/2010.

Беручи до уваги, що внаслідок протиправною бездіяльності відповідачів рішення суду у справі № 2а-556/2010, ухвалене на користь позивача, виконане у встановлений законом строк не було, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов'язання Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України виконати дії щодо нарахування та виплати відповідних сум згідно виконавчого листа по справі № 2а-556/2010 від 29.058.2012 виданого 05.07.2012.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, не надали суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак не довели правомірності своїх дій.

Водночас позивач довів суду належними та достатніми доказами факт протиправної бездіяльності відповідача, що завдає шкоди його правам та інтересам.

З огляду на зазначене, беручи до уваги докази, наявні у матеріалах справи у їх сукупності, зважаючи на те, що суду не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність обставин, які б виключали можливість виконання рішення суду у справі № 2а-556/2010, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших витрат, пов'язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв'язку з чим витрати, що підлягають розподілу відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (, вул. Дністровська, 14,м. Івано-Франківськ, 76018) та Державної казначейської служби України (, вул. Бастіонна 6, м. Київ, 01601) щодо невиконання рішення суду по справі № 2а-556/2010 від 06.12.2010, яке набрало законної сили 29.05.2012.

Зобов"язати Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (, вул. Дністровська, 14,м. Івано-Франківськ, 76018) та Державну Казначейську службу України (, вул. Бастіонна 6, м. Київ, 01601), виконати дії щодо нарахування та виплати відповідних сум згідно виконавчого листа по справі № 2а-556/2010 від 29.05.2012 виданого 05.07.2012 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.