Справа № 826/27432/15
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 березня 2019 року 14:37 № 826/27432/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В. при секретарі судового засідання Чуб Н.С.

за участі представників сторін:

від позивача - Єрьоменко В.В.

від відповідача - Борозна М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Мелагрейн"

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління

Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Мелагрейн» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.08.2015 № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2016, залишеною ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2017 без змін, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Мелагрейн» задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 03.08.2015 № та № (суддя Данилишин В.М.).

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 заяву Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатом автоматизованого розподілу судових справ для розгляду справи було визначено суддю Аверкову В.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.07.2018 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Запропоновано позивачу та зобов'язано відповідача надати пояснення та документи щодо обставин, викладених у постанові Верховного Суду від 26.06.2018.

16 серпня 2018 року відповідачем до суду надано додаткові пояснення щодо проведеної перевірки взаємовідносин позивача з ТОВ «ВКМ Груп», в яких зазначено, що, не знаходячись за місцем реєстрації та фактичною адресою, відсутність місцезнаходження службових приміщень, складів, торгівельних точок, баз, площ, виробничих приміщень, цехів, спеціальної техніки, автотранспорту у власності чи оренді у ТОВ «ВКМ Груп» останнє реалізувало різноманітні товари. А відтак, враховуючи відсутність у ТОВ «ВКМ Груп» основних фондів, кваліфікованих трудових ресурсів відповідач стверджує, що господарські операції з позивачем за перевіряємий період відбулось виключно на паперах та не має матеріального наслідку.

03 вересня 2018 року позивачем надано до суду письмові пояснення щодо придбання позивачем товару у ТОВ «ВКМ Груп», руху товарів, мету їх придбання. Також зазначено стосовно відсутності у ТОВ «ВКМ Груп» ознак фіктивності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 за заявою позивача викликано у судове засідання для допиту у якості свідка ОСОБА_3, який згідно наказу від 12.02.2013 №43-к з 12.02.2013 перебував на посаді менеджера та отримував ТМЦ згідно довіреності №76 від 13.12.2013 від ТОВ «ВКМ Груп».

У судовому засіданні 05.12.2018 допитаний у якості свідка ОСОБА_3 пояснив наступне: підприємство займається наданням транспортно-експедиційних послуг; кількість працюючих на підприємстві - близько 50 осіб. Свідок ОСОБА_3 у перевіряємий період займався організацією перевезення вантажів, у тому числі приймав вантаж від контрагента ТОВ «ВКМ Груп» - олію соняшникову. При укладанні договорів позивача з ТОВ «ВКМ Груп» не був присутній. Перевезення придбаного у ТОВ «ВКМ Груп» товару здійснювалося автовозами. ОСОБА_3 товарно-транспортні накладні не підписував; підписував видаткові накладні.

У судовому засіданні 05 березня 2018 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2018 зазначив, що у справі, що розглядається, суди вказали на безпідставність прийняття податковим органом оскаржуваних рішень, оскільки господарські операції між позивачем та ТОВ «ВКМ Груп» фактично здійснені, первинні бухгалтерські документи відображають реальність таких операцій. При цьому, судами не взято до уваги посилання податкового органу на фіктивність контрагента позивача та неможливість ведення ним господарської діяльності. Суд з таким висновком не погоджується, оскільки статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Податковий орган в обґрунтування правомірності прийняття ним податкових повідомлень-рішень посилався на експертне дослідження підписів виконаних від імені ОСОБА_4 на реєстраційних документах ТОВ «ВКМ Груп», відповідно до результатів якого підписи на реєстраційних документах та реєстраційній картці виконані різними особами. Крім того, за посиланнями податкового органу ТОВ «ВКМ Груп» не має можливості здійснювати господарську діяльність, не має трудових ресурсів та основних засобів, товариство має ознаки фіктивності.

При розгляді конкретної справи суди мають перевіряти та оцінювати такі доводи контролюючого органу щодо неможливості здійснення підприємствами легальної господарської діяльності. Натомість, в даній справі судами не перевірено належним чином доводи податкового органу щодо відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ВКМ Груп». Таким чином, у даній справі висновки судів про помилковість доводів відповідача щодо штучного формування податкового кредиту та витрат по операціям з ТОВ «ВКМ Груп» є передчасними та зроблені без належного з'ясування фактичних обставин справи. Передумовою застосування правової норми до спірних правовідносин є повне встановлення всіх обставин справи, проте зазначені вище прогалини щодо обсягу, змісту, необхідності та достатності доказів унеможливлюють формулювання правового висновку щодо правильності застосування норм матеріального права.

Тобто, в межах даної справи слід встановити доводи податкового органу щодо відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ВКМ Груп».

Як встановлено судами, відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведені взаємовідносин із ТОВ «ВКМ Груп» за період з 01 по 31 грудня 2013 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, а саме по взаємовідносинам позивача з ТОВ «ВКМ Груп» встановлено відсутність реального здійснення господарських операцій.

За результатами перевірки податковим органом складено акт від 13.07.2015 №416/1-26-50-22-03/37147952 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 03.08.2203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток за основним платежем у розмірі 582530,00грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 291265,00грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (послуг) за основним платежем у розмірі 613190,00грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 306595,00грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Позивач згідно інформації, зазначеної в ЄДРЮОФОП має право на зайняття наступними видами діяльності: Код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; Код КВЕД 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами; Код КВЕД 46.75 Оптова торгівля хімічними продуктами; Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 52.24 Транспортне оброблення вантажів; Код КВЕД 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (основний).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «ВКМ Груп» укладено договір, відповідно до якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця окремими партіями олію рослинну та продукти олійних культур українського походження, а покупець - прийняти товар та оплати продавцю його вартість в порядку та в строки, передбачені цим договором, додатками та специфікаціями до цього договору. Згідно п. 1.2 вказаного вище договору передбачено, що кількість та асортимент товару, що є предметом цього договору, її ціна, визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього договору. Пунктом 3.1 договору визначено, що місце та строки поставки товару: згідно специфікації. Обов'язок продавця вважається виконаним з моменту передачі партії товару покупцеві і надання наступних документів: видаткова накладна; податкова накладна; товарно-транспортна накладна, посвідчення якості (копія) (п. 6.1 договору).

Додатком №1 до договору сторонами складено специфікацію №1 від 12 грудня 2013 року, відповідно до п.4 якої, поставка товару здійснюється наливом автотранспортом за рахунок продавця на умовах СРТ (згідно правил «Інконтермс 2010») за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Індустріальна, 6. Комплекс з переробки та перевантаженню тропічних олій (далі - термінал) ТОВ «Дельта Вільмар СНГ».

На підтвердження реальності вчинення господарських операцій за договором позивачем надано суду наступні документи: рахунки на оплату, рахунок-фактуру, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні, довіреність на отримання цінностей №76 від 13 грудня 2013 року згідно договору, виписки по рахунку, картки рахунку №631, витяги з Єдиного реєстру податкових накладних, податкову декларацію з податку на прибуток за 2013 рік, податкову декларації з податку на додану вартість за 2013 рік з додатками, копію таблиці з результатами перевірки якості олії документи на підтвердження подальшої реалізації товару, що був предметом договору.

Відповідно до п.4 специфікації, поставка товару здійснюється наливом автотранспортом за рахунок продавця на умовах СРТ (згідно правил «Інконтермс 2010») за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Індустріальна, 6. Комплекс з переробки та перевантаженню тропічних олій ТОВ «Дельта Вільмар СНГ», з чого слідує, що фактично товар отриманий ТОВ «Дельта Вільмар СНГ» на терміналі. При цьому, товарно-транспортні накладні містять всі необхідні реквізити, що дають можливість суду ідентифікувати який саме товар було поставлено, його кількість, пункт навантаження та розвантаження.

Судом враховано пояснення позивача щодо розбіжності в частині зазначення в товарно-транспортних накладних іншого населеного пункту, аніж того, що в специфікації, а тому доводи податкового органу про неможливість встановлення місця та факту відвантаження товару, з огляду на не встановлення місцезнаходження контрагента позивача станом на момент виконання зобов'язання є безпідставними.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що невстановлене контролюючим органом місцезнаходження суб'єкта господарювання не може свідчити про відсутність реальності вчинення господарських операцій, а в свою чергу, має зовсім інші юридичні наслідки відповідно до приписів ПК України. Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми податку на додану вартість до податкового кредиту чи витрат.

Разом з цим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься лист ТОВ «Дельта Вільмар СНГ» №2154 від 20 листопада 2015 року, з якого слідує, що транспортні засоби реєструвалися при в'їзді на територію комплексу з переробки та перевантаженню тропічних олій ТОВ «Дельта Вільмар СНГ» в журналі обліку сировини, що приймається. Дати в'їзду певних транспортних засобів зазначені в першому стовбці журналу, який долучений до матеріалів справи.

На підтвердження факту реалізації придбаного ТОВ «Компанія Мелагрейн» товару у свого контрагента відповідно до договору у власній господарській діяльності (контракт MW/2013/39 від 11 грудня 2013 року, договір №1/924 від 01 серпня 2012 року, митна декларація форми МД - 2 №500010003/2014/200367).

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності суд вважає, що висновки податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства щодо заниження податку на прибуток та неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість шляхом його заниження по взаєморозрахунках з вказаним у акті перевірки контрагентом за період, що перевірявся, мають характер припущень та є необґрунтованими.

Щодо доводів відповідача про сумнівність реальності підтвердження якості товару, з огляду на перебування Дніпровської обласної санітарно-епідеміологічної станції у стані припинення, судом не приймаються до уваги, оскільки стан припинення юридичної особи не свідчить про неможливість останньої виконувати свої функції, а юридична особа вважається припиненою відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакції чинній до 01 січня 2016 року) з моменту внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 у справі №813/8500/13-а (ЄДРСР №73604829) зазначено, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Суд зазначає, що висновки акту перевірки ґрунтуються на висновках акту зустрічної звірки контрагента позивача. Проте, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Суб'єктивні припущення посадових осіб контролюючого органу щодо непричетності директора контрагента до ведення господарської діяльності, не підтверджені належним чином відповідно до вимог глави 5 Кодексу адміністративного судочинства України, не можуть бути підставою для обмеження права покупця на податковий кредит та на віднесення за умови реальності господарської операції.

При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав можливості на виконання господарських зобов'язань по поставці товару та доказів відсутності фактичних дій останнього, спрямованих на виконання взятих зобов'язань, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, у ТОВ «Компанія «Мелагрейн» наявні всі необхідні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, для формування податкового кредиту, а аналіз наданих позивачем первинних документів свідчить про дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту по операціям з контрагентом.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд зазначає, що позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Таких висновків дійшов Верховний Суд і в постанові від 30.01.2018 по справі №2а/1770/3360/12, від 19.06.2018 у справі №826/7704/16 (адміністративне провадження №К/9901/38191/18).

Суд звертає увагу, що висновки акту перевірки, на підставі якого прийняте оскаржувані податкові повідомлення-рішення, ґрунтуються на аналізі господарської діяльності контрагента та не містять жодного доказу щодо встановлення наявності умислу посадових осіб позивача на ухилення від оподаткування.

Отже, доводи відповідача щодо відсутності факту реальності здійснення господарських операцій, сприймаються судом критично та до уваги не беруться.

Судом також відхиляються доводи відповідача стосовно відсутності в Єдиному реєстрі податкових накладних виписаних на адресу контрагента позивача ТОВ «ВКМ Груп» податкових накладних на транспортно-експедиторські послуги та олію соняшникову за грудень 2013 року, оскільки в матеріалах справи містяться докази на підтвердження здійснення факту транспортування товару автопідприємствами на замовлення ТОВ «ВКМ Груп» такими як ТОВ «Зернопром», ТОВ «КІСАМ», ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9 При цьому, у позивача відсутній обов'язок перевіряти факт віднесення контрагентом відповідних сум до податкового кредиту чи наявності у нього належно оформлених податкових накладних за фактом отримання товарно-експедиторських послуг від контрагентів.

Суд зазначає, що відповідач у додаткових поясненнях, поданих 16.08.2018, помилково посилається на практику Верховного Суду стосовно безпідставного відображення у складі податкового кредиту сум ПДВ по податковим накладним, не зареєстрованим у ЄРПН, оскільки у даному випадку позивачем долучено до матеріалів справи витяг з ЄРПН від 01.02.2016, з якого вбачається, що податкові накладні від 13.12.2013 №4, від 18.12.2013 №5, від 19.12.2013 №6, від 23.12.2013 №13, від 24.12.2013 №14, від 24.12.2013 №15 були зареєстровані у встановленому порядку (т.1, а.с.125-127).

Щодо експертного дослідження підписів виконаних від імені ОСОБА_4 на реєстраційних документам ТОВ «ВКМ Груп» №160 від 30 квітня 2014 року, на який посилається відповідач, суд зазначає наступне.

Згідно висновку експерта від 30 квітня 2014 року №160, копія якого міститься в матеріалах справи, підписи від імені гр. ОСОБА_4 в статуті від 30 жовтня 2013 року на 12 аркушах, протоколі №1-10-13 загальних зборів від 29 жовтня 2013 року на 1 аркуші виконані однією особою; підписи від імені гр. ОСОБА_4 в реєстраційній картці форма №3 від 05 листопада 2013 року на 6 аркушах виконані іншою особою.

При цьому, як вбачається з тексту вказаного висновку, експертом не досліджувалася справжність підписів на первинних документах, виписаних ТОВ «ВКМ Груп» за перевіряємий період позивачу та долучених позивачем до матеріалів справи на підтвердження реальності здійснення господарських операцій із зазначеним контрагентом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, оскільки наданий відповідачем висновок експерта не стосується предмета доказування суд вважає, що зазначений висновок не є належним та допустимим доказом у відповідності до положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, судом відхиляються посилання відповідача на висновки Верховного Суду стосовно підписання документів не уповноваженою на те особою, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеної позиції. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження визнання директором ТОВ «ВКМ Груп» пояснень стосовно його непричетності до здійснення господарської діяльності чи наявності стосовно контрагента позивача кримінальних проваджень.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконання, що операції позивача з контрагентом здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в даній частині та наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 03.08.2015 № та №.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Керуючись вимогами статей 72 - 77, 90, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Мелагрейн" (03150, м. Київ, вул. Горького, буд. 48-Б, кв. 2, ) - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 23, ) 03 серпня 2015 року №.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 23, ) 03 серпня 2015 року №.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя В.В. Аверкова

Повний текст рішення виготовлений 13.03.2019.