Справа № 620/193/19
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/193/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі - УСБУ в Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача 121391 грн. 97 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 1994 року проходив військову службу в органах УСБУ в Чернігівській області та наказом від 04.05.2018 № 554-ОС останнього звільнено з військової служби за підпунктом «а» п. 61, підпунктом «г» п. 63 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Служби безпеки України з правом носіння військової форми одягу, а наказом від 23.05.2018 № 81-ОС - виключено зі списків особового складу, при цьому повного розрахунку з позивачем в порушення вимог законодавства не проведено. Так, згідно довідки відповідача вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 48060,32 грн, яка була виплачена 27.06.2018 та 30.08.2018. Станом на 24.05.2018 заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні становила 226437,15 грн, а згідно платіжного доручення перерахована на картковий рахунок позивача в повному обсязі лише 26.12.2018. Вважає, що відповідач своєю бездіяльністю порушує права позивача щодо своєчасної виплати усіх належних при звільненні сум, як наслідок останній у відповідності до вимог Кодексу законів про Працю України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018 в сумі 121391,97 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Даною ухвалою надано строк для подачі до суду відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень.

У встановлений судом строк, 01.02.2019 відповідачем подано відзив, в якому останній позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні та зазначає, що згідно довідки УСБУ в Чернігівській області від 23.05.2018 № 16/5548 вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 48060,32 грн, яка була виплачена двома сумами 27.06.2018 та 30.08.2018. Також згідно довідки УСБУ в Чернігівській області від 28.12.2018 № 639 станом на 24.05.2018 заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні становить 226437,15 грн та згідно платіжного доручення заборгованість перерахована на картковий рахунок в повному обсязі 26.12.2018. Відповідач зауважує, що позивачем помилково ототожнено трудові правовідносини та правовідносини, пов'язані з проходженням військової служби. Правовідносини, пов'язані з проходженням військової служби врегульовані спеціальним законодавством, яке і потрібно застосовувати при вирішенні даного спору. Зазначає, що компенсація за речове майно виплачувалась позивачу взамін невикористаного речового майна, а отже не є винагородою за виконану позивачем роботу, і не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби в СБ України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. При цьому, відповідач зазначає, що дійсно виплачено вказану грошову компенсацію не в день фактичного звільнення, однак такі дії зумовлені специфічним порядком фінансування всіх військових частин, які не є розпорядниками коштів. Тобто, такий розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача. Додає, що за загальним правилом під час вирішення справ досліджуваної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

08.02.2019 позивачем надано відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що відзив УСБУ в Чернігівській області не спростовує доводи позовної заяви та додатково зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (УСБУ в Чернігівській області) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Дійсно, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач проходив військову службу, а саме: в період з 19.05.1986 по 14.06.1988 - строкову військову службу та з 26.12.1994 по 23.05.2018 - військову службу в Службі безпеки України. Наказом голови Служби безпеки України від 04.05.2018 № 554-ОС полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» п. 61, підпунктом «г» п. 63 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби безпеки України з правом носіння військової форми одягу, що підтверджується довідкою від 02.01.2019 № 1 (а.с.16).

Згідно довідки від 28.12.2018 № 639 позивач був виключений зі списків особового складу, згідно наказу начальника управління від 23.05.2018 № 81-ос, з 23.05.2018. Станом на 24.05.2018 заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні становила 226437,15 грн (нарахована сума 229885,43 грн, з якої утриманий військовий збір 3448,28 грн). Відповідно до платіжного доручення № 1450 від 22.01.2018 заборгованість перерахована на картковий рахунок в повному обсязі 26.12.2018. Середньомісячне грошове забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 складає 17028,55 грн, розмір середньоденного забезпечення - 559,41 грн (а.с.15).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 16.04.2018 подано рапорт щодо нарахування грошової компенсації взамін належного речового майна, що підлягає видачі (а.с.17).

Згідно довідки відповідача № 16/5548 від 23.05.2018 вартість речового майна, що належить до видачі позивачу становить 48060,32 грн (а.с.18) та відповідно до виписки по картковому рахунку вказані кошти виплачені позивачу двома сумами 27.06.2018 та 30.08.2018 (а.с.21).

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Як встановлено судом, відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, однак фактична її виплата була здійснена з затримкою на 217 днів (з 24.05.2018 по 26.12.2018).

При цьому, суд звертає увагу, що Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Службу безпеки України», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України, не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом Служби безпеки України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Також дане питання не врегульовано й іншими нормативними актами.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають приписи Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 (справа № 804/3722/17), від 28.03.2018 (справа № 823/630/16), від 19.04.2018 (справа № 803/1210/16), від 24.10.2018 (справа № 806/277/16) та від 11.10.2018 (справа № 806/829/17), яка, в силу положень частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки УСБУ в Чернігівській області № 639 від 28.12.2018 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 559,41 грн. (а.с. 15).

Враховуючи, що 23.05.2018 був останнім робочим днем позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, тому суд приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню саме за період з 24.05.2018 по 26.12.2018, та складає 121391,97 грн. (559,41 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 217 (кількість днів затримки)).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинста України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.

Разом з тим, необхідно зазначити, що клопотання позивача про негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за один місяць задоволенню не підлягає, з огляду на те, що стягнута судом сума не є заробітною платою чи грошовим утриманням, а є компенсаційною виплатою.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Чернігівській області щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 121391 (сто двадцять одна тисяча триста дев'яносто одна) грн. 97 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.05.2018 по 26.12.2018 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1);

Відповідач: Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 28, м. Чернігів, 14013, ).

Повне судове рішення складено 18.03.2019.

Суддя О.М. Тихоненко