Справа № 1940/1505/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/4372/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Носа С.П.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року, ухвалене головуючим суддею Мірінович У.А. о 12 годині 33 хвилині у м. Тернополі, повний текст складений 07.11.2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області (надалі ГУ ДФС у Тернопільській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення №0-1915 від 04.05.2018 року.

ОСОБА_2 Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що податок на нерухоме майно згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком, а відтак такі не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної ОСОБА_2 України.

Згідно п.12.3. ст.12 ПК України відповідні ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів. Подібне передбачене ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Закон України «Про доступ до публічної інформації» чітко встановлює строки оприлюднення нормативно правових актів.

Однак, відповідач не надав доказів, які б підтверджували те, що на дату прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення , рішення Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 31.01.2017 року №195 «Про затвердження ставок на нерухоме майно» було офіційно оприлюднене.

Щодо надання відповідачем як доказ оприлюднення даного рішення фотокопій на 3-ох аркушах фотографій дошки оголошень, то такі в силу ст. 99 КАС України не є належними і допустимими доказами.

З приводу фотокопії листа Підгороднянської сільської ради від 01.10.2018 року №234, то такий містить лише інформацію щодо способу оприлюднення рішень сесій.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДФС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги проведено аналіз правових норм та на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які надходять до контролюючого органу автоматично формуються інформаційні дані про платника податків, зокрема, Реєстр платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником обєкта житлової нерухомості, а саме, житлового будинку площею 275,1 кв.м по вул. Подільській,8 с.Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області.

ОСОБА_2 від 31.07.2017 року №195 затверджено ставки даного податку.

Доводи позивача з приводу дискримінації не заслуговують на увагу, позаяк ним не зазначено обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь якій формі. Не звертає уваги на свої обовязки.

Суду було надано підтвердження про факт оприлюднення рішення ОСОБА_2 від 31.07.2017 року №195 (довідку та фотокопії з дошок оголошень), однак суд прийшов до хибної протилежної думки.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником обєкта житлової нерухомості, а саме житлового будинку загальною площею 275,1 кв.м., що знаходиться по вул. Подільська, 8, с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області.

04.05.2018 року відповідач згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до пункту 266.7 статті 266 ПК України прийняв податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-1915, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості в розмірі 2378,20 грн. за податковий період 2017 рік.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Статтею 10 ПК України визначено, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом» та держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». При цьому, така концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи втручання мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення «Щокін проти України» пункти 50, 51; «Сєрков проти України» пункти 33, 34).

Тобто, Європейським судом з прав людини неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що введене державою законодавство, на підставі якого відбувається втручання у мирне володіння майном, має бути чітким, зрозумілим та передбачуваним для громадян, що також підтверджує обґрунтованість висновку щодо неможливості збігу у часі періоду опублікування рішення про встановлення податку та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок).

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, яким, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 Податкового кодексу України та введено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, отже такий податок запроваджено саме шляхом введення «законів».

Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України №71-VIII від 28 грудня 2014 року, що діє з 01 січня 2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної ОСОБА_2 України.

Верховна ОСОБА_2 України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною ОСОБА_2 критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною ОСОБА_2 України, а також Верховною ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є встановлення місцевих податків і зборів, затвердження їх ставок, а також прийняття рішень щодо надання пільг з їх сплати відповідно до вимог ПК України.

При цьому ПК України містить ряд норм, відповідно до яких передбачається щорічне прийняття рішень органів місцевого самоврядування стосовно встановлення місцевих податків та зборів. Так, згідно з підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України до повноважень органів місцевого самоврядування належить, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. При цьому таке рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України). У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Так, підпунктом 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України визначено, що ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням чотирнадцятої сесії сьомого скликання Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 31.01.2017 № 195 «Про затвердження ставок на нерухоме майно» встановлено на 2017 рік ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб, зокрема, для житлової нерухомості, яка перебуває у власності фізичних осіб - 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.

При цьому, слід відмітити, що відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно, рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зокрема рішення чотирнадцятої сесії сьомого скликання Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 31.01.2017 № 195 «Про затвердження ставок на нерухоме майно» набирає чинності з дня офіційного оприлюднення з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Таким чином, нормою підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Відповідно до частини пятої статті 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-IV (далі Закон 1160-IV) регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Покликання апелянта на те, що суду першої інстанції було надано докази підтвердження факту оприлюднення рішення ОСОБА_2 від 31.07.2017 року №195, зокрема, довідку та фотокопії з дошок оголошень не береться апеляційним судом до уваги, оскільки такі не є належними та допустимими доказами у справі та можуть підтвердити даний факт. Крім того, подібне оприлюднення не узгоджується із вимогами статті 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області залишити без задоволення, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року у справі № 1940/1505/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст судового рішення складено 19.03.2019 року.