Справа № 2а-0770/3758/11
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/207/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Багрія В.М., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Смидюк Х.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Петрової О.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Калинич Я.М.,

час ухвалення рішення - 09:30:59,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернувся в суд з адміністративним позовом до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, в якому, з врахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07 червня 2011 року № 45/17-2/ про збільшення грошового зобов'язання на суму 9299,25 грн, 46/17-2/ про збільшення грошового зобов'язання на суму 12952,50 грн, 47/17-2/ про застосування штрафних санкцій в сумі 56000,00 грн та від 04 серпня 2011 року № 62/17-2/ про збільшення грошового зобов'язання по ПДВ на загальну суму 7832,50 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що податковим органом безпідставно зменшено валові витрати на оплату електроенергії, вивіз сміття, та плату за воду в орендованому ним приміщенні, неправильно нараховані штрафні санкції за не проведення оренди через РРО, і що для цього відповідно до приписів п. 1 ст. 3, ст. 2, ст. 17 Закону України „Про застосування реєстраторів розрахункових операцій" проведення вказаних операцій через касовий апарат не обов'язковий. Також зазначає про неправильність застосування штрафу за перевищення ліміту, внесення записів в книгу обліку витрат та не проведення через касовий апарат.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції в Закарпатській області від 07 червня 2011 року №47/17-2/. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою, Ужгородська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Також, не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити частково оскаржувану постанову та визнати нечинними і скасувати податкові повідомлення-рішення від 07 червня 2011 року №45/17-2/, №46/17-2/ та від 04 серпня 2011 року №62/17-2/.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року апеляційні скарги Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області та ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи попередні рішення у справі та направляючи справу на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду, Вищий адміністративний суд України вказав, що для правильного вирішення спору судам необхідно дослідити спірні правовідносини та перевірити доводи відповідача про порушення позивачем вимог п.3.1 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій" в результаті проведення розрахунків без застосування реєстраторів розрахункових операцій на суму 11200 грн., в результаті чого дослідити фактичні обставини щодо дотримання позивачем встановлених правил оприбуткування готівкових коштів.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач отримав готівку, але не вніс відповідні записи до наявних у нього відповідних книг обліку, тому вся отримана ним готівка в розмірі 11200,00 грн є не оприбуткованою, а прийняте відповідачем податкове повідомлення рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року є правомірним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги в частині, що є переглядом в апеляційній інстанції, обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що наявний в матеріалах справи акт документальної планової виїзної перевірки від 15 квітня 2011 року № 324/17-2/ не може бути належним та допустимим доказом у справі. Копії документів, на які посилався суд першої інстанції, є незасвідченими копіями, а саме оскаржуване повідомлення-рішення не відповідає вимогам законодавства щодо його форми та змісту. Зазначає, що будь-які доходи позивача, в тому числі від оренди рухомого та нерухомого майна, отримані не в межах підприємницької діяльності згідно зареєстрованих в податковому органі видів економічної діяльності, є його доходами як фізичної особи та не підлягає прибуткуванню через касу. Разом з тим, ДФС України не було дотримано вимог ст. 56 Податкового кодексу України щодо направлення позивачу до закінчення 20-денного строку з моменту отримання скарги письмового повідомлення(рішення) про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-ти денний строк.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що достовірність обставин щодо отримання готівкових коштів за надання в оренду приміщення було встановлено попередніми судовими рішеннями, які залишені в силі. Твердження апелянта про те, що ДФС України не було дотримано вимог ст.56 Податкового кодексу України щодо направлення позивачу до закінчення 20-денного строку з моменту отримання скарги письмового повідомлення (рішення) про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, не відповідає дійсності, оскільки до звернення позивача до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень позивачем було здійснено оскарження податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку. В позовній заяві від 14.11.2011 року позивач вказує, що 19.08.2011 року подав скаргу в ДПС України, а 20.10.2011 року отримав відповідь про залишення скарги без задоволення. Відповідно, про отримання рішення ДПА України від 07.09.2011 року про продовження строку розгляду скарги позивачу було відомо на час звернення до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання недійсними податкових повідомлень- рішень. Протягом розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивач жодного разу не посилався на імовірне неотримання рішення ДПА України від 07.09.2011 року про продовження строку розгляду скарги.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх пояснення покликався на доводи в ній викладені.

Представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, в своїх поясненнях покликався на доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено перевірку позивача за результатами якої складено акт від 15 квітня 2011 року №324/17-2/ «Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3", яким, зокрема, були встановлені порушення вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме проведення розрахунків без застосування реєстраторів розрахункових операцій на суму 11200,00 грн; додатку №10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом ГДПІ України від 21.04.1993 року №12 та зареєстрованої в Мін'юсті України 09.06.93 року №64, а саме неналежне ведення Книги обліку доходів та витрат і не оприбуткування в книзі готівки на суму 11200 грн.

За результатами перевірки податковим органом 07 червня 2011 року постановлено податкове повідомлення-рішення №45/17-2/ про збільшення податку на доходи фізичних осіб на суму 9299,25 грн; податкове повідомлення-рішення №46/17-2/ про збільшення нарахування податку на додану вартість на суму 10362,00 грн; податкове повідомлення-рішення № 47/17-2/ про застосування штрафних санкцій на суму 56000 грн.

Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями ОСОБА_3 оскаржив вказані в адміністративному порядку. За результатами розгляду скарги Державною податковою адміністрацією Закарпатської області рішенням від 01 серпня 2011 року за №388/Г/25-047 збільшено суму податку на додану вартість на 6266,00 грн. На виконання вказаного рішення Ужгородською МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 04 серпня 2011 року за №62/17-2/.

Оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а в іншій частині залишено без змін, то суд першої інстанції розглядав справу лише щодо правомірності податкового повідомлення-рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач, в процесі діяльності, використовував реєстратори розрахункових операцій та книги обліку розрахункових операцій, належним чином зареєстровані в Ужгородській МДПІ (а.с.21, том І): - РРО типу Мiнi 500 МЕ заводський №ПБ 56109150 та КОРО фіскальний № від 13.06.2007 року; - РРО типу Міні 500.03 МЕ заводський №ПБ 58000694 та КОРО фіскальний № від 23.12.2008 року; - РРО типу Міні 500.03 МЕ заводський №ПБ 56114424 та КОРО фіскальний № від 02.12.2010 року.

За 2010 рік позивач самостійно задекларував валовий дохід (обсяг виручки) в загальній сумі 737750,50 грн(без ПДВ), в т.ч. 726549,00 грн від продажу товарів та 11200,00 грн від надання в оренду приміщення.

Згідно наявних в матеріалах звітів РРО позивач протягом 2010 року реалізував товарно-матеріальні цінності за готівкові кошти на суму 871860,67 грн(в т.ч. ПДВ - 145308,00 грн) (а.с.33, том І).

З поданих позивачем декларацій по ПДВ за 2010 рік слідує, що до складу податкових зобов'язань було включено обсяг поставки (без ПДВ) 726549,00 грн та визначено податкові зобов'язання по ПДВ в сумі 145308,00 грн(а.с.28, том І).

Під час перевірки встановлено та підтверджено матеріалами справи (копіями прибуткових касових ордерів (а.с. 185-187)), що протягом 2010 року позивачем отримувались готівкові кошти за оренду.

В той же час, судом встановлено та не оспорюється позивачем, ОСОБА_3 такі суми не було проведено через реєстратор розрахункових операцій.

Щодо податкового повідомлення-рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 № 265/95-ВР, реєстратор розрахункових операцій - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з купівлі-продажу іноземної валюти та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг). До реєстраторів розрахункових операцій відносяться: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, комп'ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо.

Згідно із п.п. 1, 3, 9, 13 ст. 3 того ж Закону суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; застосовувати реєстратори розрахункових операцій, що включені до Державного реєстру реєстраторів розрахункових операцій, з додержанням встановленого порядку їх застосування; щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки у разі здійснення розрахункових операцій і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій; забезпечувати відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, а у випадку використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня.

Частиною першою ст. 5 вищевказаного Закону встановлено, що на період виходу з ладу реєстратора розрахункових операцій та здійснення його ремонту або у разі тимчасового, але не більше 72 годин (7 робочих днів), відключення електроенергії проведення розрахункових операцій здійснюється з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки або із застосуванням належним чином зареєстрованого резервного реєстратора розрахункових операцій.

Згідно із ст. 1 Указу Президента України від 12 червня 1995 року № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами- громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу за не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі не оприбуткованої суми.

Штрафні санкції, передбачені цим Указом, застосовуються до осіб, зазначених у статті 1 цього Указу, органами державної податкової служби на підставі матеріалів проведених ними перевірок і подань державної контрольно-ревізійної служби, фінансових органів та органів Міністерства внутрішніх справ України в установленому законодавством порядку та в розмірах, чинних на день завершення перевірок або на день одержання органами державної податкової служби зазначених подань. Контроль за додержанням особами, зазначеними у статті 1 цього Указу (крім банків), норм з регулювання обігу готівки в національній валюті, що встановлюються Національним банком України, здійснюють органи державної податкової служби, державної контрольно-ревізійної служби, Міністерства внутрішніх справ України та фінансові органи, а банками - Національний банк України (статті 2, 3 Указу).

Оскільки фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Положення не ведуть касову книгу, оприбуткування готівки здійснюється ними в книзі обліку доходів і витрат без оформлення прибуткових касових ордерів.

Відповідно до пункту 1.2 глави 1 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за №40/10320 із змінами та доповненнями, книга обліку доходів і витрат - документ установленої форми, що застосовується відповідно до законодавства України для відображення руху готівки. Форму відповідної книги обліку доходів і витрат установлено Державною податковою адміністрацією України, оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Згідно із пунктом 2.2 зазначеного Положення підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку. Уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Пунктом 2.6 вищевказаного Положення передбачено, що уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій або використанням розрахункової книжки, оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків реєстратора розрахункових операцій (даних розрахункової книжки).

Відповідно до пункту 7.3 глави 7 того ж Положення відповідальність за дотримання порядку ведення операцій з готівкою покладається на підприємців, керівників підприємств. Особи, які винні в порушенні порядку ведення операцій з готівкою, притягуються до відповідальності в установленому законодавством України порядку. У разі виявлення порушень установленого порядку ведення операцій з готівкою органи державної податкової служби України застосовують до порушників штрафні санкції на підставі подання органів контролю згідно з законодавством України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 11 грудня 2012 року (справа № 21-400а12), від 04 листопада 2015 року (справа № 825/554/15-а), та правовій позиції Верховного Суду від 31 липня 2018 року (справа № 813/2229/17), від 24 жовтня 2018 року (справа № 805/1735/16-а).

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що під час нового розгляду справи судам необхідно дослідити спірні правовідносини та перевірити доводи відповідача про порушення позивачем п.3.1 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в результаті проведення розрахунків без застосування реєстраторів розрахункових операцій і дослідити фактичні обставини справи щодо дотримання правил оприбуткування готівкових коштів позивачем.

Як зазначено вище, судом першої інстанції встановлено, що позивачем отримано готівкові кошти за надання в оренду приміщення на загальну суму 11200,00 грн.

Отримання таких коштів також підтверджується поясненнями самого позивача та матеріалами справи, а саме копіями прибуткових касових ордерів.

В той же час, чого і не заперечував позивач, податковим органом встановлено відсутність обліку готівкових коштів (у день їх надходження) у сумі 11200,00 грн, отриманих за оренду приміщення, у повній сумі їх фактичних надходжень як в книзі обліку розрахункових операцій, так і в книзі обліку доходів та витрат, наявних у позивача.

Так як, позивач отримав готівку, але не вніс відповідні записи до наявних у нього відповідних книг обліку, то вся отримана ним готівка в розмірі 11200,00 грн є не оприбуткованою.

Зі змісту фактичних обставин справи слідує, що отримання готівкових коштів в сумі 11200,00 грн позивачем як доходу від оренди приміщення підтверджується наступним.

З позовної заяви від 02 листопада 2011 року слідує, що позивач просить скасувати податкове повідомлення-рішення № 47/17-2/ від 07 червня 2011 року на підставі того, що оренда не є його основною діяльністю, а відтак проведення оренди по касовому апарату не обов'язкове згідно п. 1 ст. 3, ст. 2, ч. 1 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Згідно уточненого адміністративного позову від 01 жовтня 2012 року позивач вказує на те, що сума 11200,00 грн, отримана за оренду приміщень не мала бути проведена із застосуванням РРО.

Аналізуючи вищенаведене, як під час перевірки, так і під час розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивач підтверджував отримання ним готівкових коштів в загальній сумі 11200,00 грн за оренду приміщень.

Разом з тим, 23 січня 2018 року позивач надав до суду першої інстанції додаткові пояснення в яких фактично намагався змінити підстави позову, стверджуючи про те, що коштів від ПП ОСОБА_5 останній не отримував.

З акту перевірки слідує, що під час перевірки у позивача були наявні оригінали книг обліку розрахункових операцій, які були досліджені під час перевірки. Під час перевірки було встановлено, що в даних книгах не відображено отриману готівку від ПП ОСОБА_5 в загальній сумі 11200,00 грн. Також, під час перевірки була наявна книга обліку доходів і витрат, в якій також не було відображено отриману готівку від ПП ОСОБА_5 в загальній сумі 11200,00 грн.

Крім цього, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року зазначено, що обставини щодо отримання готівкових коштів в сумі 11200,00 грн. встановлені під час попереднього розгляду справи та є обґрунтованими.

Щодо доводів позивача про те, що ДФС України не було дотримано вимог ст. 56 Податкового кодексу України щодо направлення позивачу до закінчення 20-денного строку з моменту отримання скарги письмового повідомлення (рішення) про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, то колегія суддів зазначає наступне.

Судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що Ужгородською ОДПІ проведено перевірку позивача, про що 15.04.2011 року складено акт № 324/17- 2/ «Про результати документальної планової перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3». За результатами перевірки податковим органом 07.06.2011 року винесено податкове повідомлення-рішення №45/17-2/ про збільшення податку на доходи фізичних осіб на суму 9299,25 грн; податкове повідомлення-рішення №46/17-2/ про збільшення нарахування податку на додану вартість на суму 10362,00 грн; податкове повідомлення-рішення №47/17-2/ про застосування штрафних санкцій на суму 56000,00 грн. Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями СПД ОСОБА_3 оскаржив вказані в адміністративному порядку. За результатами розгляду скарги ДПА Закарпатської області рішенням від 01.08.2011 року за №388/Г/25-047 збільшено суму податку на додану вартість на 6266,00 грн. На виконання вказаного рішення Ужгородською МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.08.2011 року №62/17-2/.

Порядок розгляду скарг платників податків встановлений ст.56 Податкового кодексу України та Положенням про порядок подання та розгляду скарг платників податків органами державної податкової служби, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 23.12.2010 № 1001 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.01.2011 за № 10/18748 (чинний в 2011 році).

До звернення позивача до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень Позивачем було здійснено оскарження податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку.

В позовній заяві від 14.11.2011 року позивач вказує, що 19.08.2011 року подав скаргу в ДПС України, а 20.10.2011 року отримав відповідь про залишення скарги без задоволення. Відповідно, про отримання рішення ДПА України від 07.09.2011 року про продовження строку розгляду скарги позивачу було відомо на час звернення до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим, протягом розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій позивач жодного разу не посилався на імовірне неотримання рішення ДПА України від 07.09.2011 року про продовження строку розгляду скарги.

Стосовно доводів позивача про те, що наявний в матеріалах справи акт документальної планової виїзної перевірки від 15 квітня 2011 року № 324/17-2/ не може бути належним та допустимим доказом у справі колегія суддів зазначає, що оцінка акту перевірки надана судом касаційної інстанції при дослідженні складу податкових правопорушень покладених в основу спірних податкових повідомлень - рішень, внаслідок чого такі твердження є безпідставними.

Поряд з тим, зауваження позивача до форми і змісту акту, незгода із зазначеними порушеннями у самому акті, а також з підставами проведення перевірки могло бути реалізоване шляхом оскарження наказу чи дій відповідача при проведенні перевірки. В той же час, під час розгляду апеляційної скарги було встановлено, що позивач не звертався до суду із таким позовом.

Стосовно доводів апелянта про те, що копії документів, на які посилався суд першої інстанції, є незасвідченими копіями колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 6 статті 94 КАС України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Із змісту даної норми слідує, що учасник справи має право ставити під сумнів відповідність поданої іншим учасником копії документа його оригіналу.

При цьому, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 77 КАС України, якими встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, колегія суддів вважає, що такий сумнів повинен бути обґрунтованим посиланням на конкретні обставини і докази, які об'єктивно свідчать про невідповідність певної копії документа його оригіналу.

Такими обставинами, на думку суддів, можуть бути, зокрема, наявність очевидних ознак підробки такої копії, наявність в учасника справи, який ставить під сумнів відповідність копії аналогічного документа іншого змісту тощо.

Однак у спірному випадку позивач лише вказує, що надані суду відповідачем копії касових ордерів і його письмових пояснень є недопустимими доказами, не наводячи при цьому жодних мотивів таких своїх тверджень.

Зокрема, позивач не стверджує, що наявні на цих документах підписи здійснені не ним та не наводить інших доводів фальсифікації даних документів, а також не надав суд оригіналів чи копій цих документів іншого змісту, ніж та, що надані відповідачем.

Також в інших своїх поясненнях, зокрема, тих, які наведені в апеляційній скарзі, позивач не заперечує факту оформлення ним зазначених вище видаткових касових ордерів, що додатково свідчить про необґрунтованість його сумнівів щодо невідповідності поданих відповідачем копій їх оригіналу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено жодними об'єктивними обставинами та доказами обґрунтованості його сумнівів щодо невідповідності наданих відповідачем копії видаткових касових ордерів і його письмових пояснень оригіналам цих документів, а тому суд першої інстанції правильно врахував ці копії як письмові докази при вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове-повідомлення рішення Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області №47/17-2/ від 07 червня 2011 року є правомірним.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі № 2а-0770/3758/11 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. М. Багрій
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.