Справа № 0540/8698/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року справа №0540/8698/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Гаврищук Т.Г., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 0540/8698/18-а (головуючий суддя І інстанції - Тарасенко І.М.), складене в повному обсязі 21 грудня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов'язання вчинити дії щодо відшкодування коштів та сплати моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

13 вересня року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом (з урахуванням уточнень) до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в якому просив суд зобов'язати вчинити дії щодо відшкодування коштів та сплати моральної шкоди, зазначивши, що відповідач в порушення норм діючого законодавства України відмовився переводити його на інший вид пенсії, у зв'язку з чим позивач недоотримав пенсійні виплати. Просить визнати дії та бездіяльність відповідача незаконними, внаслідок чого звужені його права та інтереси, а також зобов'язати відповідача відшкодувати на користь позивача 4 029 233,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 1 209 980,00 грн. (а.с. 3-5, 20-21).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 відмовлено у задоволені позовних вимог повністю (а.с. 50-53).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції розглянув його позов у порядку спрощеного позовного провадження, не зважаючи на клопотання про розгляд справи за правилами ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначає, що матеріали його пенсійної справи з 2004 року містять всі відомості для виплати пенсії за вимогами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262, при цьому коефіцієнт для обчислення пенсії взято не за 2016-2017 роки.

Крім того, просив суд зобов'язати відповідача письмово надати порівняну методу і розрахунок пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058 та Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262 з грудня 2004 року по квітень 2018 року (а.с. 56-57).

Ухвалами Першого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження на 06 березня 2019 року (а.с. 60-62).

11 лютого 2019 року за заявою позивача справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін (а.с. 65).

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Позивач надав письмову заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідач в електронному порядку надіслав копію пенсійної справи та не просив розглядати справу за участю його представника.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1, є інвалідом війни 2 групи на підставі ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», взятий на облік відповідача з управління Пенсійного фонду України Октябрського району в м. Полтаві з 01 серпня 2016 року.

Позивач перебував на обліку як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р.№ 1058-1У.

02 квітня 2018 року позивач звернувся до Костянтинівсько - Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою (вх. № 1902), щодо переходу на інший вид пенсії як інвалід війни 2 групи.

Протоколом по управлінню від 21 червня 2018 року ОСОБА_1 з 02 квітня 2018 року переведено на пенсію по інвалідності, як інваліда 2 групи, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших питань» № 2262-ХІІ. Розмір пенсії обчислено відповідно до п. «а» ст. 21 в розмірі 80% від заробітку, як інваліду 2 групи, який обчислено відповідно до ст. 43 Закону України № 2262.

Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії враховано за 60 місяців (порічно) за період з 01 серпня 1990 року по 31 липня 1995 року, який визначено в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і складає 13240,90 грн. ( індивідуальний коефіцієнт заробітної плати - 3,51740), із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015 та 2016 роки - 3764,40 грн., тобто попереднього виду пенсії.

Загальний розмір пенсії після перерахунку на 02 квітня 2018 року склав з урахуванням обмеження максимального загального розміру пенсії 13 730,00 грн., в тому числі: основний розмір пенсії від середнього заробітку - 10 592,72 грн. (13 240,90 грн. х 80%), підвищення інваліду війни 2 групи - 580,80 грн., збільшення - 2 648,18 (10592х25%), щомісячна цільова грошова допомога на прожиття інвалідам війни - 50 грн., розмір, що забезпечує максимальну виплату (реформа) «мінус» 141,70 грн. (а.с.8- 10).

За рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2017 року по справі № 233/3458/17 та ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 травня 2018 року позивачу встановлено новий розмір пенсії та частина доплати пенсії за період з 13 жовтня 2010 року по 28 лютого 2018 року в сумі 1 444,34 грн. виплачені у липні 2018 року. Доплата пенсії за період з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року виплачена в серпні 2018 року у розмірі 13 927,22 грн. (а.с. 38).

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у зв'язку із зміною прожиткового мінімуму з 01 липня 2018 року ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії. Розмір пенсії на 02.04.2018 року складав 13730.00 грн., з 01 липня 2018 року склав 13 871,70 грн. (а.с. 38).

Новий розмір пенсії в сумі 13871,70 грн. та доплата пенсії в сумі 283,40 грн. за період з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року виплачені позивачу у вересні 2018 року. (а.с. 38).

Не погодившись із розміром пенсії, використання іншого (ніж на думку позивача) показника середньої заробітної плати ( доходу ) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014,2015 та 2016 роки, замість показника середньої заробітної плати за 2016 та 2017 роки, що вплинуло на інший розрахунок його пенсії та неправильне визначення розміру пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях відповідача не має протиправних дій щодо обчислення та виплати пенсії, при цьому відмовив у задоволені вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за відсутності її доказів.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 92 Основного закону виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

02 квітня 2018 року позивача було переведено на пенсію по 2 групі інвалідності відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

З аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що ч. 3 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" установлюється порядок переведення з одного виду пенсії на інший вид, призначеної саме за цим Законом .

Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії за одним законом має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058.

Однак, у випадку із заявою позивача мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року призначення нового виду пенсії.

Статтею 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" передбачено, що середньомісячний заробіток (грошове забезпечення) для обчислення пенсії відповідно до цього Закону визначається в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року).

Пенсія по 2 групі інвалідності військовослужбовцям призначається відповідно до статті 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", відповідно до якої Пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах:

а) особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);

б) іншим особам з інвалідністю I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Статтею 43 Закону України № 2262 передбачено обмеження виплати пенсії максимальним розміром, який не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Протоколом по управлінню від 21 червня 2018 року ОСОБА_1 з 02 квітня 2018 року переведено на пенсію по інвалідності, як інвалід 2 групи, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших питань» № 2262-ХІІ. Розмір пенсії обчислено відповідно до п. «а» ст. 21 в розмірі 80% від заробітку, як інваліду 2 групи, який обчислено відповідно до ст. 43 Закону України № 2262.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у зв'язку із зміною прожиткового мінімуму з 01 липня 2018 року ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії. Розмір пенсії з 01 липня 2018 року склав 13 871,70 грн. (а.с. 38).

Однак, при призначенні пенсії по інвалідності, як інвалід 2 групи управлінням протиправно використано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2014, 2015, 2016 роки (як при попередньому призначенні), а ні такий показник за 2016, 2017 роки, як визначено законодавством при переведені на інший вид пенсії за іншим Законом (з Закону № 1058 на Закон № 2262).

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дії та зобов'язання управління призначити позивачу з 02 квітня 2018 року пенсію як інваліду війни 2 групи за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017 календарні роки.

Твердження позивача щодо необхідності стягнення коштів по невиплаченої пенсії по інвалідності з 2004 року є незмістовними, оскільки пенсія призначається та виплачується з моменту особистого звернення за нею, що відбулось 02 квітня 2018 року, при цьому, в позовній заяві позивач лише посилається на таку обставину, однак не заявляв такої позовної вимоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, з огляду на наступне.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіянихфізичнійчиюридичнійособінезаконнимидіямиабобездіяльністюіншихосіб.

Відповідно до підпункту 2 частити третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже,суд першої інстанції правомірно виходив з того, що обов'язок доведення факту спричинення моральної шкоди покладається на позивача.

При цьому, сума матеріальної шкоди не може бути розрахована судом, оскільки суд не може втрутитись в повноваження органу та розрахувати новий розмір пенсії при використанні середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017 календарні роки, відтак, доводи про стягнення матеріальної шкоди є незмістовними, а зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог щодо встановлення рзміру пенсії та відшкодування її починаючи з 2004 року та наявність правових підстав для відмови їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з частковим задоволенням позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 0540/8698/18-а - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 0540/8698/18-а - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про зобов'язання вчинити дії щодо відшкодування коштів та сплати моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсії як інваліду війни 2 групи за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII з урахуванням показника середньої заробітної плати в України за 2016, 2017 роки.

Зобов'язати Костянтинівсько-Дружківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити ОСОБА_2 з 02 квітня 2018 року пенсію як інваліду війни 2 групи за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-XII із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016, 2017 календарні роки.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

Г.М. Міронова