Справа № 140/2027/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1456/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Гуляка В.В., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, ухвалене суддею Ксензюк А.Я. в м.Луцьку Волинської області о13:18, повний текст якого складений 17 грудня 2018 року, у справі №140/2027/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2018 року позивач - фізична особа-підприєець ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача - Управління Держпраці у Волинській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженим посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС від 27.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27 вересня 2018 року під час розгляду справи про накладення штрафу було надано докази, якими повністю спростовуються наведені в акті інспекційного відвідування твердження про порушення вимог Кодексу законів про працю Україн, однак надані докази не були враховані відповідачем при прийнятті оскажуваної постанови.

Зокрема, було надано копію договору на виконання робіт від 17 серпня 2018 року № 17/08, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець), яким засвідчується існування між позивачем та зазначеною особою у період з 20.08.2018 до 27.08.2018 саме цивільно-правових, а не трудових відносин, відтак на такі не поширюється законодавство про працю.

Вартість виконаних робіт відповідно до договору встановлено в розмірі 200,00 грн, яка була виплачена Виконавцю в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 27 серпня 2018 року та квитанціями про сплату із суми винагороди необхідних податків і зборів від 18 вересня 2018 року № 90, № 91, № 92.

Також під час розгляду справи про накладення штрафу позивачем було надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААБ №786696 від 21.05.2012, згідно із якою ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець 21.05.2012, копію договору оренди приміщення, з якого вбачається, що ФОП ОСОБА_3 орендує в ФОП ОСОБА_1 частину приміщення, загальною площею 25 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: "для торгівлі промисловими товарами".

Вказані докази, на думку позивача, підтверджують, що відносини, які виникли між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, носять цивільно-правовий характер і є відносинами оренди, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що в даному випадку правовідносини між позивачем та громадянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 носили ознаки трудових відносин між роботодавцем та найманим працівником. При цьому, дії позивача щодо неукладання трудового договору перешкоджали реалізації працівниками права на працю, гарантованого Конституцією та Кодексом законів про працю України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки тощо.

Суд дійшов висновку, що постанова Управління Держпраці у Волинській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 27 вересня 2018 року за №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що договір №17/08 від 17.08.2018. укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є цивільно-правовим та таким, що укладений відповідно до положень Глави 61 Цивільного кодексу України. В ньому предмет та умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними. За цим договором Виконавець (Підрядник) взяв на себе зобов»язання виконати конкретну роботу з визначеним об»ємом за певний час, за що отримав винагороду в розмірі, встановленому договором, а Замовник зобов»язався прийняти таку роботу та оплатити її. Результати оформляються актами виконаних робіт, що відображено в п.2.8. Договору. В розділі 3 Договору закріплена відповідальність сторін згідно цивільного законодавства України. В пунктах 2.3-2.7 Договору закріплено координацію та організацію Замовником роботи, дорученої Виконавцю, що не є тотожним з організацією процесу виконання роботи Виконавцем. Виконання дорученої роботи Виконавець організовує на власний розсуд, як це передбачено Договором та цивільним законодавством. Координація роботи та контроль Замовником полягає саме в тому, щоб бути впевненим, що Виконавець виконує роботу відповідно до завдання. На думку скаржника, визначальним також є встановлення умовами зазначеного Договору способу оплати праці у вигляді винагороди та встановлення строковості договору, що виключає його приналежність до трудового.

Щодо правовідносин із ФОП ОСОБА_3 скаржник зазначає, що остання на підставі договору оренди приміщення винаймає у ФОП ОСОБА_1 частину приміщення, де і здійснює свою діяльність як підприємець.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що в період з 23 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року на підставі наказу від 22 серпня 2018 року № 413-р, направлення на проведення інспекційного відвідування від 22 серпня 2018 року № 1102, посадовими особами Управління Держпраці у Волинській області було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 щодо додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин за місцем провадження господарської діяльності в торгівельному комплексі "Лідер", за адресою: АДРЕСА_1, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування від 27 серпня 2018 року за № ВЛ573/323/АВ.

В ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що в продовольчому відділенні даного торгового закладу обов'язки продавця виконувала ОСОБА_2. Шляхом відбору пояснень від ОСОБА_2 з»ясовано, вона що вона стажується у магазині "Продтовари" з 20 серпня 2018 року продавцем з 08:00 до 22:00 години. Наказ про прийняття на роботу ОСОБА_2, трудовий договір укладений з нею та повідомлення до Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу ФОП ОСОБА_1 не надані.

Крім того, у відділі "Одяг" здійснювала торгівлю ОСОБА_3, яка письмово пояснила, що працює продавцем без укладення трудового договору, водночас зареєстрована як фізична особа-підприємець з 01 липня 2012 року, працює з 09:00 до 18:00 години, вихідні дні субота та неділя, заробітну плату отримує у ФОП ОСОБА_1 Договір оренди приміщення та інші документи, що свідчать про здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності у торговельному комплексі "Лідер", на момент здійснення інспекційного відвідування відсутні.

З урахуванням наведеного, відповідач дійшов висновку про наявність ознак відносин між позивачем та гр. ОСОБА_2 та гр.ОСОБА_3 трудового характеру без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника чи уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

28 серпня 2018 року головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області Бляшук Н.М. склала стосовно ФОП ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення, а саме, частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

28 серпня 2018 року позивача внесено припис про усунення виявлених порушень № ВЛ573/323/АВ/П.

27 вересня 2018 року перший заступник начальника Управління Держпраці у Волинській області, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 27 серпня 2018 року № ВЛ573/323/АВ, виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС, згідно з якою накладено на позивача штраф в сумі 223 380 грн 00 коп.

Позивач, вважаючи постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС від 27.09.2018 протиправною, звернулась до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

В розумінні ст.1 Закону №877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який, серед іншого, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до пп. 6 п. 4, п. 7 Положення №96 Державна служба України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Державна служба України з питань праці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Основні засади здійснення контролю за додержанням законодавства про працю визначені Конвенцією Міжнародної організації праці 1947 року № 81 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV і є частиною національного законодавства України та застосовується в порядку передбаченому Законом України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до ст. 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; зобов'язувати вивішувати об'яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці.

Відповідно до пп. 3 п. 5 Порядку № 295, інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

Згідно пунктами 19-21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Відповідно до пунктів 23-24 Порядку №295 припис є обов'язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об'єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Припис вноситься об'єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю.

Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник припису залишається в об'єкта відвідування.

Відповідно до п.п. 27-29 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності. У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються. Заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.04.2018 у справі № 823/708/17 (провадження № К/9901/747/17), заходи щодо притягнення до відповідальності - штрафи у сфері порушення законодавства про працю - застосовуються незалежно від факту усунення виявлених порушень та не можуть бути підставою для уникнення застосування контролюючими органами та органами у сфері нагляду зазначених заходів.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.4 Порядку №509).

Приписами пункту 8 Порядку № 509 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413.

Повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.ст.902-903 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Неправомірність прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженою посадовою особою позивачем обгрунтована відсутністю правових підстав для її прийняття, оскільки на спростування висновків інспектора, викладених в акті перевірки, про виконання робіт працівниками позивача за неоформлених трудових відносин позивачем надано пояснення про характер правовідносин між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та відповідні підтвержджуючі докази.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб»єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Вирішуючи питання про правомірність прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС від 27.09.2018, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

В межах спірних правовідносин підлягають дослідженню обставин щодо наявності ознак трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_3

Так, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС від 27.09.2018 обгрунтована тим, що відсутність наказу про прийняття на роботу, трудового договору та повідомлення до Державної фіскальної служби підтверджує факт допущення працівника ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудових відносин, чим порушено вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України. Поряд з цим встановлено, що гр.ОСОБА_3, яка зареєтрована як фізична особа-підприємець з 01.07.2012, здійснювала торгівлю у відділі «Одяг» із графіком роботи з 09:00 до 18:00 з встановленими вихідними днями субота та неділя, заробітну плату отримує в підприємця ОСОБА_1, договір оренди приміщення та інші документи, що свідчили б про здійснення гр. ОСОБА_3 підприємницької діяльності у торгівельному комплексі «Лідер», на момент інспекційного відвідування відсутні. Водночас зі змісту оскаржуваної постанови слідує про надання уповноваженою посадовою особою відповідача при прийнятті рішення правової оцінки відібраним під час інспекційного відвідування поясненнь від зазначених працівників.

Із наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) уклали договір на виконання робіт №17/08 від 17.08.2018, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов»язується за завданням Замовника виконати роботи, передбачені п.1.2 Договору, а Замовник зобов»язується прийняти та оплатити ці роботи.

За п.2.1 Договору Виконавець зобов»язується виконати наступні роботи: провести контроль наявності всього асортименту товарів на полицях в продовольчому відділі магазину Замовника, розташованого за адресою АДРЕСА_1; провести викладку продукції на вітрини і розташування його в найбільш сприятливих для покупки місцях за усними та письмовими вказівками Замовника.

Наведений в п.2.1 Договору перелік видів робіт не є вичерпний і може змінюватись Сторонами шляхом підписання відповідної додаткової угоди до Договору.

Договором обумовлено період виконання робіт, визначених його п.2.1, та вартість робіт, що виконуються на умовах Даного договору.

Згідно з п.4.3, п.4.4 Замовник сплачує винагороду за своєчасно виконану Виконавцем роботу на протязі 30-ти календарних днів з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт, підтвердженням проведення розрахунків між сторонами є власноручно написана виконавцем розписка про отримання останнім відповідної суми грошових коштів згідно даного Договору.

В матеріалах справи наявна власноруч написана розписка ОСОБА_2 про отримання від ФОП ОСОБА_1 грошової винагороди в сумі 200,00 грн.

Слід зазначити, що під час розгляду справи про накладення штрафу та на розгляд суду не було надано акту прийому передачі виконаних робіт відповідно до договору №17/08 від 17.08.2018. Крім того, як слідує з акту перевірки, складеного за наслідками інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1, ОСОБА_2 виконувала обов»язки продавця, що не узгоджується із визначеним п.2.1 Договору переліком робіт. Пункт 2.2 Договору передбачає, що перелік, визначенй п.2.1 не є вичерпним та може змінюватись. Водночас даний пункт передбачає підписання додаткової угоди до Договору між його сторонами. Доказів підписання додаткових угод позивачем не надано, що свідчить про виконання ОСОБА_2 роботи, не передбаченої умовами договору на виконання робіт. Крім того, згідно відібраних у ОСОБА_2 під час інспекційного відвідування пояснень, вона проходила трьохденне стажування для подальшого прийняття на роботу.

З наявних в матеріалах справи доказів також слідує, що ОСОБА_3 з 21.05.2012 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Основними видами діяльності ФОП ОСОБА_3 за КВЕД 47.82: Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям. Між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено Договір оренди приміщення, за умовами якого орендодавець зобов»язується передати орендареві в строкове платне користування приміщення, а орендар зобов»язується прийняти приміщення, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення дії цього договору повернути орендоване приміщення орендодавцю в належному стані. Приміщення являє собою приміщення 25 кв.м. адреса - АДРЕСА_1, термін оренди один рік з моменту прийняття приміщення орендарем, який може тути скорочений за згодою сторін. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін 1 (один) місяць до закінчення даного Договору письмово не повідомить про намір його розірвати, даний Договір автоматично подовжується на термін 11 (одинадцять) місяців. Розмір орендної плати складає 1250 грн за місяць з ПДВ, не враховуючи комунальних платежів, оренда сплачується орендарем щомісячно в готівковій формі до першого числа (а.с.15-17).

Згідно наявної в матеріалах справи копії акту передачі приміщення 25 кв.м. підприємцем ОСОБА_1, сторонами акту підтверджено, що договір оренди примішення вступив в силу з моменту підписання даного акту (а.с.18).

Слід зазначити, що Договір оренди приміщення та Акт прийому-передачі примішення 25 кв.м не містять обов»язкових реквізитів, а саме дати вчинення правочинів. Крім того, з акту прийому-передачі приміщення 25 кв.м не вбачається передання в оренду саме приміщення, яке обумовлене договором оренди, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки такий містить лише зазначення найменування орендодавця, підписи представників орендодавця та орендаря, без зазначення найменування орендаря.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щомісячної сплати орендарем ФОП ОСОБА_3 орендної плати на виконання умов укладеного з ФОП ОСОБА_1 договору оренди.

Також згідно відібраних в ОСОБА_3 під час інспекційного відвідування пояснень, остання працює продавцем та отримує від ФОП ОСОБА_1 заробітну плату.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 КАС України).

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Таким чином, виявлені інспектором праці під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 порушення ч.3 ст.24 КЗпП України, зафіксовані в акті перевірки, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а висновки про наявність між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 правовідносин трудового характеру відповідають фактично встановленим обставинам справи, відтак такі правомірно відповідачем бути розцінені, як фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про наявність в діях позивача ознак порушення ст.24 КЗпП України.

Враховуючи викладене, а також встановлення факту наявності в діях позивача порушень ст.24 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку про правомірність накладення відповідачем на позивача штрафу у розмірі 223380,00 грн (3723, 00 грн * 30 * 2), що відповідає санкції ст.265 КЗпП України, якою передбачена відповідальність за виявлене порушення трудового законодавства.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженим посадовими особами №ВЛ573/323/АВ/ТД-ФС від 27.09.2018 є безпідставними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 140/2027/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. В. Гуляк
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 18.03.2019.