Справа № 303/939/19
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

19 березня 2019 року м. Мукачево Справа 303/939/19 2-а/303/30/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів (1) майора Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2;

(2) інспектора взводу №2 роти №3 батальйону УПП в Закарпатській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_3

про визнання дій незаконними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його дій незаконними та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ВР №259740 від 09.02.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність постанови, внаслідок допущених інспектором грубих порушень при її складанні, а також неврахування ним фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суд позові позивач зазначив, що жодних порушень правил дорожнього руху не вчиняв, під час руху транспортним засобом не порушував вимог знаку «поворот заборонений».

Ухвалою суду від 06.03.2019 залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача - інспектора взводу №2 роти №3 батальйону УПП в Закарпатській області ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_3.

Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав.

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи відповідачі відзив на адміністративний позов не надали, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили.

З урахуванням положень частини восьмої ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

09 лютого 2019 року відповідачем було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ВР №259740 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою ст. 122, частиною першою ст. 126, частиною другою ст. 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 11).

В постанові зазначено, що ОСОБА_1 09 лютого 2019 року о 17 год. 00 хв. в м. Мукачево на перехресті вул. ОСОБА_4 та вул. Героїв Ленінграда порушив вимоги дорожнього знака «поворот праворуч заборонено» та ан вимогу працівника поліції не предявив посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п. 2.4 «а» та 8.4 «в» ПДР України.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Диспозиція частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, серед іншого, відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків.

Відповідно до пункту 8.4 «в» дорожні знаки поділяються в тому числі на заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження у русі.

Згідно з частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення забороняється серед іншого, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб.

Відповідно до п.2.4 «а» Правил дорожнього руху, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: предявити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Частина 2 статті 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення містить правила накладання адміністративних стягнень при вчиненні кількох адміністративних правопорушень.

Позивач заперечує вчинення ним адміністративних правопорушень, вказаних в постанові, та зазначає, що він правил дорожнього руху не порушував.

За результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що позивач порушив вимоги дорожнього знака «Поворот праворуч заборонено», не предявив посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.

Відповідно до частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), субєкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон повязує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, у звязку з недоведеністю вини позивача належними та допустимими доказами, що виключає наявність у діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою ст. 122 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому, суд також констатує те, що санкція частини першої статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення в межах якої на позивача накладено адміністративне стягнення, визначає вид і розмір покарання за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не предявила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб у вигляді штрафу в розмірі в розмірі двадцяти пяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За визначенням, яке міститься у ст. 27 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, за основу для визначення розміру адміністративного стягнення, яке підлягає накладенню на порушника у вигляді штрафу береться неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що на час винесення оскаржуваного акту складав 17 (сімнадцять) гривень.

Натомість розмір накладеного на позивача адміністративного стягнення (а.с. 11) визначено субєктом владних повноважень у вигляді конкретної грошової суми (425,00 грн.), що не передбачено положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення.

По відношенню до цього слід зазначити, що уповноважений на застосовування адміністративних санкцій орган, може вказати їх конкретний грошовий вираз, однак визначити міру відповідальності має тільки у встановленому законодавством виді, яким у даному конкретному випадку є неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В частині визнання незаконними дій інспектора патрульної поліції щодо розгляду справи та винесення постанови суд вважає необхідним відмовити у позові, оскільки інспектор діяв у межах наданих йому чинним законодавством повноважень.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72 77, 246, 250, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ВР №259740 від 09.02.2019 року.

3. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Кость