Справа № 826/4001/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2019 року № 826/4001/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Обухівської районної державної адміністрації Київської області

про визнання протиправними дій, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди

Суд прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач), у якому просить суд :

- визнати дії Обухівської районної державної адміністрації незаконними та протиправними;

- стягнути з Обухівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 матеріальні збитки у розмірі 1450,000,00 грн (Один мільйон чотириста п'ятдесят тисяч грн.);

- стягнути з Обухівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 моральну шкоду у розмірі визначеному судом.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивача не поставили до відома про те, що земельну ділянку, що належить позивачу мають передати іншим власникам і таким чином залишили позивача та його сім'ю без власного будинку, у зв'язку з цим вважає дії Обухівської районної державної адміністрації Київської області незаконними. Матеріальну шкоду заявляє у розмірі 1 450 000,00 грн, що складається з вартості будинку, плодових насаджень та цільових внесків і відповідає ринковій вартості аналогічних об'єктів у приміській зоні м. Києва. Також внаслідок незаконних дій Обухівської районної державної адміністрації Київської області позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у значних душевних стражданнях, постійних переживаннях, психологічних зривів, які позивач зазнав у зв'язку з передачею земельної ділянки іншим власникам.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи приписи ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як вбачається з позовної заяви, адміністрацією та профспілковим комітетом Спеціального Конструкторсько-технологічного Бюро позивачу та її батьку, ОСОБА_2 було виділено дві суміжні земельні ділянки загальною площею 0,12 га як потерпілим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Дані земельні ділянки знаходилися на території Підгірецької сільської ради Обухівського району в садівничому товаристві «Озерне». Вказані земельні ділянки були передані позивачу для садівництва у приватну власність. Дані земельні ділянки позивач зі своїм батьком обробляли власними силами, виростили плодовий сад, а також побудували будинок жилою площею 80 кв. м. з підвальним приміщенням, в якому розмістився гараж та льох.

У 1991 році СКТБ ІПЛ АН України було ліквідовано без визначення правонаступника, тому дане Товариство перейшло в підпорядкування Обухівській районній адміністрації.

За переконанням позивача, рішенням Обухівської РДА без відома позивача дані ділянки були передані у приватну власність невідомим особам. Тобто, фактично дані особи заволоділи нерухомим майном позивача незаконним способом.

Причини та точної дати передачі земельної ділянки до інших осіб позивачу невідомі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що документами, які підтверджують право користування вищевказаною земельною ділянкою є рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, а також постанова про надання дозволу на виготовлення технічної документації за підписом Голови Обухівської районної державної адміністрації ОСОБА_3 від 26.04.2006.

За поясненням позивача в садівничому товаристві групою осіб були створені нетерпимі умови для проживання позивача та його сім'ї і щоб уникнути якихось трагічних наслідків, останні стали рідко відвідувати свій будинок, а з 2012 року після проникнення в будинок нових власників земельної ділянки з групою невідомих позивачу осіб, ні ОСОБА_1, ні члени її сім'ї там не були.

Важаючи дії Обухівської РДА незаконними, через те, що її не поставили до відома про те, що земельну ділянку мають передати іншим власникам і таким чином залишили позивача та її сім'ю без власного будинку, що і стало підставою для звернення ОСОБА_1 по суду.

Стосовно відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 вказує, що матеріальна шкода має бути визначена у розмірі 1 450 000,00 грн, що складається з вартості будинку, плодових насаджень та цільових внесків і відповідає ринковій вартості аналогічних об'єктів приміській зоні м. Києва. Також вказує, що внаслідок незаконних дій Обухівської районної державної адміністрації Київської області позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у значних душевних стражданнях, постійних переживаннях, психологічних зривів, які позивач зазнав у зв'язку з передачею земельної ділянки іншим власникам.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини справи та норми законодавства.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином предметом оскарження в адміністративному судочинстві є рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, тобто юридичних фактів, на підставі яких виникають, змінюються та припиняються правовідносини, або невчинення яких перешкоджають виникненню, зміні та припиненню правовідносин.

Відповідно ст. 40 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі - Закон № 2768-III) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно ст. 79 Закону № 2768-III земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно ст. 79-1 Закону № 2768-III формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Досліджуючи доводи позивача про незаконну передачу відповідачем земельної ділянки суд керується наявними у справі доказами, зокрема наданими позивачем. При цьому жодного документа підтверджуючого право володіння або користування даною земельною ділянкою не надано. Також до матеріалів справи не надано жодного документа на підтвердження доводів відносно того, що садове товариство «Озерне» зареєстроване на території Підгірської сільської ради Обухівського району Київської області.

В позовній заяві позивач посилається на рішення Підгірської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області від 21.08.1995 про передачу земельної ділянки у приватну власність, при цьому у 2006 році Обухівською районною державною адміністрацією Київської області № 291 від 26.04.2006 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою та складання державного акту на право приватної власності на землю громадянці ОСОБА_1, за рахунок земель запасу на території Підгірської сільської ради Обухівського району Київської області. В той же час в матеріалах справи відсутні відомості про виготовлення позивачем технічної документації на земельну ділянку та, як наслідок, отримання акту на право власності позивачу на вказану земельну ділянку.

Більше того, не зважаючи на доводи позивача про те, що даною земельною ділянкою безпосередньо розпоряджається Підгірська сільська рада Обухівського району Київської області, жодних звернень позивача до Підгірської сільської ради матеріали справи не містять.

Відтак, жодних доказів того, що відповідачем вчинені протиправні, незаконні дії відносно позивача матеріали справи не містять.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Будь-яких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

Таким чином вимоги позивача щодо визнання протиправними, незаконними дій відповідача, що виразилася у не повідомленні позивача про те, що земельну ділянку, що належить позивачу мають передати іншим власникам задоволенню не підлягають.

Також не надано суду доказів завдання позивачу з боку відповідача моральної та матеріальної шкоди шкоди.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. А правильніше - те право, яке особа вважає порушеним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв'язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

З цього приводу Вищий господарський суд України в постанові від 28 липня 2010 зазначив таке: «Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

А ні в позовній заяві, а ні під час розгляду справи позивач не зміг обгрунтувати наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та порушеним правом ОСОБА_1, внаслідок чого в позові слід відмовити.

На думку Окружного адміністративного суду м. Києва, позивачем не доведено протиправності дій відповідача з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій