Справа № 2а/0870/12123/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року

Київ

справа №2а/0870/12123/11

касаційне провадження №К/9901/8231/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.09.2014 (суддя Батрак І.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 (головуючий суддя - Дадим Ю.М., судді: Богданенко І.Ю., Уханенко С.А.) у справі №2а/0870/12123/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» у грудні 2011 року звернулось до суду з адміністративним позовом до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.12.2011 №000452302.

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 24.09.2014 позов залишив без задоволення.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02.06.2015 залишив постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.09.2014 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» оскаржило їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.09.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 на направити справу на новий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, наголошує на тому, що дії податкового органу із проведення перевірки шляхом застосування вибіркового методу вчинені не на підставі, не у межах та не у спосіб, передбачений законодавством. В обґрунтування своєї позиції позивач зазначає, що Пологівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Запорізькій області була позбавлена права здійснювати перевірку на підставі Методичних рекомендацій щодо оформлення матеріалів перевірок страховиків-юридичних осіб, а також їх філій, відділень та інших відокремлених підрозділів та документування виявлених порушень, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 16.07.2009 №378, оскільки позивач не відноситься до кола суб'єктів господарювання (страховики-юридичні особи, їх філії, відділення та інші відокремлені підрозділи), щодо яких положення названих Методичних рекомендацій можуть бути застосовані.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Пологівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2010 по 30.06.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 30.06.2011, результати якої оформлено актом від 23.11.2011 №34/23-34119990.

Перевірка проводилася на підставі аналізу наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» документів та інформації з комп'ютерних автоматизованих систем податкового органу.

Під час проведення перевірки позивачем не надано посадовим особам контролюючого органу контрольні стрічки до реєстраторів розрахункових операцій щодо обсягів та найменування реалізованого товару за період, що перевірявся.

Утім, Пологівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Запорізькій області шляхом застосування вибіркового методу встановлено, що середній відсоток реалізації Товариством з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» алкогольних напоїв та пива за лютий 2011 року становить 77%. Саме такий показник контролюючий орган застосував при розрахунку збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства за увесь період, що охоплювався перевіркою - з квітня 2010 року по червень 2011 року.

Так, за наслідками перевірки відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог статті 2 Закону України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.1999 № 587-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що призвело до заниження збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства в сумі 354798грн.

Вказані висновки контролюючого органу, які були зафіксовані в акті перевірки, слугували підставою для прийняття Пологівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Запорізькій області оскарженого податкового повідомлення-рішення від 07.12.2011 №, яким збільшено грошове зобов'язання за платежем: збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства у загальній сумі 406068,5грн., у тому числі: за основним платежем - в сумі 354798грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - в сумі 51270,5грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2013 у справі №0870/435/12 встановлено, що Пологівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Запорізькій області при застосуванні вибіркового методу проведення перевірки та визначенні за його допомогою суми збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства за період з 01 квітня 2010 року по 30 червень 2011 року діяла у межах, наданих їй законодавством повноважень.

Порядок справляння та використання збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства визначає Закон України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.1999 №587-XIV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.1999 №587-XIV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності та підпорядкування, які реалізують в оптово-роздрібній торговельній мережі та мережі громадського харчування алкогольні напої та пиво.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.1999 №587-XIV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єктом оподаткування збором є виручка - товарооборот, одержаний на всіх етапах реалізації в оптово-роздрібній торговельній мережі та мережі громадського харчування алкогольних напоїв та пива, у тому числі за операціями, що не передбачають оплати у грошовій формі.

Статтею 3 Закону України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства» від 09.04.1999 №587-XIV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що ставка збору становить один відсоток від об'єкта оподаткування, визначеного статтею 2 цього Закону.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства справляється за реалізацію алкогольних напоїв та пива суб'єктами господарювання будь-яких форм власності та обчислюється, виходячи з обсягу отриманої виручки від такої реалізації.

Механізм справляння збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства та використання коштів, що надійшли від справляння такого збору до спеціального фонду державного бюджету у порядку та розмірі, встановлених Законом України «Про збір на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства», визначає Порядок справляння збору та використання коштів на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.2005 № 587 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04.04.2007 № 613) (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) контроль за правильністю обчислення збору, повнотою та своєчасністю його сплати до державного бюджету здійснюють органи державної податкової служби відповідно до законодавства.

У ситуації, що розглядається, податковим органом за результатами виїзної перевірки встановлено факт заниження позивачем збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства вибірковим методом, а саме: шляхом застосування середньомісячного показника реалізації алкогольних напоїв та пива за лютий 2011 року до усього періоду, що охоплювався перевіркою. Фактичною підставою для використання відповідачем вибіркового методу слугувало ненадання позивачем під час перевірки контрольних стрічок реєстратора розрахункових операцій, що позбавило можливості співставити задекларовані показники з даними фіскального розрахункового апарату.

Судами попередніх інстанцій в основу мотивів щодо доведеності податковим органом належними та допустимим засобами доказування своєї позиції фактично покладено лише висновки акта виїзної перевірки.

Утім, судами не враховано, що такий доказ у розумінні частини другої статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) не мав для суду наперед встановленої сили.

Крім того, відповідно до частин першої та третьої статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій), суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту частини третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) вбачається, що обґрунтованим судовим рішенням є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищезазначені положення процесуального закону дають підстави для висновку про те, що під час вирішення справи на суди попередніх інстанцій покладено обов'язок безпосереднього, всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх доказів, а також їхньої оцінки категоріям належності, допустимості, достовірності та достатності у взаємозв'язку між собою. Висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Утім вищезазначених положень процесуального законодавства судами дотримано не було.

Так, судами не враховано, що визначений податковим органом середньостатистичний обрахунок обсягу виручки за реалізацію алкогольних напоїв та пива за один місяць (лютий 2011 року) не може бути достовірним доказом того, що у іншій місяці, які охоплювалися перевіркою позивач отримав виручку в ідентичному розмірі, за відсутності будь-яких інших доказів реалізації алкогольних напоїв та пива у такі місяці. При цьому, середній показник не відображає фактичних обсягів отриманої виручки і є приблизним.

Так, статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що здійснення суб'єктом господарювання підприємницької діяльності направлене на отримання доходу, утім не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності та відповідає звичайному комерційному ризику.

Крім того, ненадання позивачем контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій під час проведення контрольного заходу є підставою для застосування податковим органом до платника податків штрафу (за змістом абзацу 1 пункту 44.6 статті 44, пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), утім не може бути підставою для визнання викладених в акті перевірки розрахунків достовірними та достатніми за відсутності доказів фактичної реалізації алкогольних напоїв та пива протягом періоду, що перевірявся.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що в силу вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) у справі про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це правило означає, що податковий орган повинен доводити передбаченими процесуальним законом засобами доказування ті обставини, які покладені в основу прийняття податкового повідомлення-рішення. Водночас якщо платник податків не згоден з доводами податкового органу, він може їх спростовувати. Це випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її заперечення. В іншому випадку, суд вирішує спір на підставі наявних доказів, які оцінюються за правилами статті 86 цього Кодексу.

У порушення вищезазначених положень процесуального закону суди попередніх інстанцій залишити поза увагою надання оцінки посиланням позивача на те, що проведення податковим органом перевірки за вибірковим методом у порядку, передбаченому Методичними рекомендаціями щодо оформлення матеріалів перевірок страховиків-юридичних осіб, а також їх філій, відділень та інших відокремлених підрозділів та документування виявлених порушень, затверджених наказом Державної податкової адміністрації України від 16.07.2009 №378, не ґрунтується на законі, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» не є страховиком або відокремленим підрозділом страховика.

Разом з тим, посилаючись на встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2013 у справі №0870/435/12 обставини, суди не звернули уваги на те, що таким судовим рішенням не досліджувалося питання правильності визначення податковим органом грошових зобов'язань зі збору на розвиток виноградарства, садівництва і хмелярства податковим повідомленням-рішенням від 07.12.2011 №000452302.

Таким чином, судами попередніх інстанцій обставини справи встановлено неповно, вимоги процесуального законодавства щодо безпосереднього, всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів виконано не було, що і потягло за собою прийняття рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Конка-Оріхів» задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 24.09.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 у справі №2а/0870/12123/11 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна Л.І. Бившева В.В. Хохуляк