Справа № 520/11683/18
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2019 р. № 520/11683/18

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольца, буд. 10,м. Київ,01024), Управління Державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (61012, м.Харків, вул. Полтавський шлях, 20), треті особи - Управління поліції охорони в Харківській області (61012, м.Харків, вул. Полтавський шлях, 20), Національна поліція України (01601, м.Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області , в якому просить суд :

- визнати за ОСОБА_1, 26.10.1961 н., право на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності 2-ї групи внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (10.04.2017р.), що становить 320 тис. грн., у відповідності до Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015р.№ 850;

- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю 2-ї групи та повернення документів без розгляду їх по суті;

- зобов'язати УДСО при ГУМВС України в Харківській області повторно надіслати до МВС України у 15 - денний строк документи щодо призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю 2-ї групи;

- зобов'язати МВС України в місячний строк прийняти рішення про призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності 2-ї групи внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (10.04.2017р.), а саме 320 тис.грн. з надісланням вказаного рішення голові ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Харківській області, а також у строк не пізніше двох місяців з дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС України, виділити та перерахувати на рахунок ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Харківській області грошові кошти в сумі 320 тис.грн. для подальшого їх перерахування на особистий рахунок Е. Є. Ігнатова;

- зобов'язати Ліквідаційну комісію УДСО при ГУМВС України в Харківській області після надходження грошових коштів на рахунок УДСО при ГУМВС України в Харківській області перерахувати 320 тис.грн. на особовий рахунок Е. Є. Ігнатова.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу було встановлено другу групу інвалідності за захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ з 10.04.2017 року та встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 70 %.

У 27.08.2018 року позивач звернувся до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області з заявою щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце під час проходження ним служби в органах внутрішніх справ. Листом від 03.09.2018р. №2573/43/40/01-2018 Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області повідомило позивача, що раніше надані документи були повернуті МВС України без прийняття відповідного рішення. Крім того, будь-яких достатніх правових підстав для призначення і виплати ОГД за рахунок коштів УДСО при ГУМВС України в Харківській області немає, оскільки господарська діяльність цього суб'єкта з надання охоронних послуг по укладеним договорам повністю припинилась з 01.01.2016р. Управління поліції охорони в Харківській області здійснює виплату ОГД лише працівникам поліції, яка призначається їм відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію України», тому підстав для виплати ОГД за рахунок коштів цього Управління також немає. З метою вирішення спірного питання запропоновано звернутись за захистом своїх прав та інтересів до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Позивач вважає, що такі дії порушують його права та інтереси, а тому просить суд задовольнити адміністративний позов.

Відповідачем, представником Міністерства внутрішніх справ України, через канцелярію суду надано відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень щодо прийняття рішення про призначення або про відмову у призначенні грошової допомоги позивачу та є неналежним відповідачем щодо заявлених позовних вимог.

Відповідач, Управління Державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Харківській області, правом на надання відзиву не скористався.

Третьою особою, Управлінням поліції охорони в Харківській області, через канцелярію суду надано відзив, у якому представник просив прийняти обґрунтоване і законне рішення по суті спірних правовідносин, посилаючись на те, що Порядком № 850 чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України, а виплата одноразової грошової допомоги здійснюється саме за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ України.

Представник третьої особи, Національної поліції України, своїм правом на надання пояснень не скористався.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. На підставі розпорядження № 652 Міністерства внутрішніх справ УРСР від 23.05.1986 року був відряджений для подальшого проходження служби до Управління внутрішніх справ Київського облвиконкому. Наказом № 98 УВС К/О від 12.06.1986 року зарахований для подальшого проходження служби в 2-гу роту ППС УВС К/О для виконання службових обов`язків для ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Наказом № 311 УВС К/О від 11.12.1986 р. відряджений для подальшого проходження служби в розпорядження УВС Харківського облвиконкому.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 466402 від 10.04.2017 року та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серія 10 ААА від 10.04.2017 № 124934 ступінь втрати професійної працездатності позивача становить 70%.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності міліції України, а також порядок проходження служби в міліції визначав Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-ХІІ, який втратив чинність з 07.11.2015 року на підставі Закону України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ від 02.07.2015 року.

Для осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, законодавством України передбачено посилений соціальний захист за рахунок коштів державного бюджету.

Зокрема, абзацом третім пункту 15 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про міліцію», держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.

Частиною 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання приписів ст. 23 Закону України «Про міліцію» Кабінет Міністрів України постановою № 850 від 21.10.2015 затвердив «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1. Порядку ці Порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи (п.п. 2 п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 7. Порядку працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації;

документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з п. 8 Порядку керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сімї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС (пункти 9, 10 Порядку).

Отже, зазначеним Порядком чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме МВС України.

З матеріалів справи встановлено, що у грудні 2017 року позивач звернувся до УДСО в Харківській області із відповідною заявою, в якій просив провести йому виплату одноразової грошової допомоги.

УДСО у Харківській області надано відповідь з роз`ясненнями щодо переліку документів необхідних для нарахування та виплати такої допомоги.

Позивачем подано всі документи та дотримано порядок подання документів для призначення грошової допомоги.

20.03.2018 року головою ліквідаційної комісії Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги у разі інвалідності працівника міліції в розмірі для інваліда 2-ї групи 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб, відповідно до ст. 23 Закону України "Про міліцію" та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибеля (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ № 850 від 21.10.2015 року.

20.03.2018 року пакет документів із зазначеним висновком направлено до Міністерства внутрішніх справ України для прийняття відповідного рішення.

Листом від 23.04.2018 року УДСО при ГУМВС України в Харківській області позивача повідомлено, що листом від 06.04.2018 року № 15/2-1215 ДФОП МВС України повернуло усі документи без прийняття відповідного рішення з вказівкою про те, що прийняття рішень з питань призначення ОГД колишнім працівникам міліції охорони належить до компетенції Національної поліції України, оскільки згідно з постановою КМУ № 834 від 13.10.2015 року "Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" органи поліції охорони, утворені як територіальні органи НПУ, є правонаступниками відповідних державних установ ДСО при МВС України, які ліквідуються в установленому законом порядку.

Отже, судом встановлено, що МВС України в порушення п. 9 зазначеного Порядку будь-якого рішення за результатами розгляду заяви позивача не прийняло.

При цьому, твердження МВС України про те, що прийняття зазначеного рішення відноситься до компетенції Національної поліції України, суд вважає безпідставним, оскільки позивач проходив службу і був звільнений з органів внутрішніх справ а не з органів поліції та за зазначеною вище постановою органом, уповноваженим на прийняття рішення є саме МВС.

Посилання Міністерства внутрішніх справ України на те, що державним бюджетом на утримання МВС не передбачено коштів для виплати одноразової допомоги колишнім працівникам Державної служби охорони, які мають визначене законодавством право на її отримання, а задоволення вимог позивача призведе до порушення бюджетного законодавства та нецільового використання МВС України бюджетних коштів, суд вважає необґрунтованими.

Відповідач, Міністерство внутрішніх справ не надав суду належних доказів вжиття заходів щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, що мало наслідком порушення його гарантій передбачених законодавством України для колишніх працівників органів внутрішніх справ.

Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги, суд зазначає, що вказане право сторонами не заперечується, спору з цього приводу не має, отже необхідність в його визнанні відсутня. Таким чином, вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про виділення та перерахування на рахунок ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Харківській області грошові кошти в сумі 320 тис.грн. для подальшого їх перерахування на особистий рахунок Е. Є. Ігнатова та зобов'язання Ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в Харківській області після надходження грошових коштів на рахунок УДСО при ГУМВС України в Харківській області перерахувати 320 тис.грн. на особовий рахунок Е. Є. Ігнатова, суд зазначає наступне.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

При цьому, суд звертає увагу на те, вищезазначені позовні вимоги на час розгляду даної справи є передчасними, оскільки обов'язок здійснення перерахунку виникає лише за умови прийняття відповідного рішення МВС України.

Чинним КАСУ не передбачено здійснювати захист не порушених прав та законних інтересів позивача на підставі правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

У зв'язку з викладеним, адміністративний позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Надаючи правову оцінку діям відповідачів суд виходить з приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень, закріплених ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст.); жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 90); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

При зазначених обставинах, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 263, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольца, буд. 10,м. Київ,01024), Управління Державної служби охорони при Головному Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (61012, м.Харків, вул. Полтавський шлях, 20), треті особи - Управління поліції охорони в Харківській області (61012, м.Харків, вул. Полтавський шлях, 20), Національна поліція України (01601, м.Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо неприйняття рішення про призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю 2-ї групи та повернення документів відносно позивача без розгляду іх по суті.

Зобов'язати Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області повторно надіслати до МВС України у 15 - денний строк документи щодо призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, одноразової грошової допомоги у зв'язку з інвалідністю 2-ї групи.

Зобов'язати МВС України в місячний строк прийняти рішення про призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності 2-ї групи внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, в розмірі встановленому законом на дату встановлення інвалідності -10.04.2017р.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.