Справа № 815/2862/17
Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду
у справі № 815/2862/17 (провадження № 11-1251апп18) за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Інвестбанк» (далі - уповноважена особа Фонду, ПАТ «КБ «Інвестбанк» відповідно) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії
за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року у складі судді Андрухів В. В. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів Федусика А. Г., Зуєвої Л. Є., Шевчук О. А.
Оскаржуваною постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправною відмову уповноваженої особи Фонду щодо передання інформації стосовно коштів, які обліковуються на картковому рахунку, до Фонду та не включення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Інвестбанк» за рахунок Фонду за договором банківського вкладу № НОМЕР_1 від 14 грудня 2016 року. Зобов'язано уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «КБ «Інвестбанк» за рахунок Фонду за договором банківського вкладу № НОМЕР_1 від 14 грудня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
За наслідками розгляду 06 лютого 2019 року Великою Палатою Верховного Суду касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду залишено без задоволення. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року залишено без змін.
З наведеними мотивами Великої Палати Верховного Суду погодитися не можна у повному обсязі.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Вважаю, що вказаний спір має розглядатися за правилами цивільної юрисдикції, оскільки у даному випадку такі правовідносини не характеризуються тим, що Фонд керував, спрямовував волю, волевиявлення і поведінку позивача.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 зазначив, що 14 грудня 2016 року між ним та ПАТ «КБ «Інвестбанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Різдвяний подарунок» № НОМЕР_1, за яким ним покладено на депозитний рахунок кошти у розмірі 200 тис. грн. 16 грудня 2016 року у ПАТ «КБ «Інвестбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 13 січня 2017 року розпочато процедуру ліквідації банку. 16 лютого 2017 року позивач звернувся до директора-розпорядника Фонду із заявою про виплату йому гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним у ПАТ «КБ «Інвестбанк», на яку отримав повідомлення від уповноваженої особи Фонду від 26 квітня 2016 року № 492 про нікчемність договору банківського вкладу. Вважав, що його права порушені та просив суд: визнати протиправною відмову уповноваженої особи Фонду щодо передання інформації стосовно коштів, які обліковуються на картковому рахунку, до Фонду та не включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «КБ «Інвестбанк» за рахунок Фонду за договором банківського вкладу від 14 грудня 2016 року; зобов'язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про нього як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «КБ «Інвестбанк» за рахунок Фонду за договором банківського вкладу від 14 грудня 2016 року.
Правовідносини між позивачем та ПАТ «КБ «Інвестбанк» виникли з договору банківського вкладу.
Оскільки у ПАТ «КБ «Інвестбанк»з 16 грудня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію, повноваження тимчасового адміністратора банку делеговано уповноваженій особі Фонду, тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).
З аналізу статей 1, 3 і 4 Закону № 4452-VI вбачається, що Фонд здійснює як владні повноваження відносно банків, здійснюючи регуляторну діяльність, перебравши на себе частину повноважень НБУ, передбачених статтями 99, 100 Конституції України та статтями 6, 7 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України», так і повноваження, які не можна віднести до владних, оскільки здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків і організація відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку (пункт 8 частини 2 статті 4, частина 3 та 5 статті 34 та частини 1 статті 36, статті 47, 48 Закону № 4452-VI).
Отже, функції Фонду при тимчасовій адміністрації полягають у здійсненні повноважень з управління банком як органів управління цього банку.
Також відсутні ознаки публічності і у сфері фінансування діяльності Фонду. У пункті 9 частини першої статті 19 Закону № 4452-VI передбачені кошти Державного бюджету України (у тому числі облігації внутрішньої державної позики) як джерела формування коштів Фонду.
Формування коштів Фонду відбувається за рахунок коштів державного бюджету на поворотній і оплатній основі, тобто на підставі договорів позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти (частина перша статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і власником вказаних коштів стає їх набувач (позичальник), який стає зобов'язаним не лише повернути отримані кошти, але і оплатити послугу за користування цими грошима (частина перша статті 1048, частина перша статті 1049 ЦК України).
Отримання коштів державного бюджету у позику не свідчить про публічність правовідносин, оскільки Фонд зобов'язаний повернути ці кошти і сплатити відсотки за користування ними, як і інші особи, яким може надаватися така позика, чи зобов'язання якої гарантуються державою. Однак розпорядження такими коштами із контрагентами такого позичальника також не свідчить про публічність таких правовідносин.
Крім того, необхідно зазначити, що виплата гарантованого у частині першій статті 26 Закону № 4452-VI відшкодування коштів за вкладом у граничному розмірі не менше 200 000 грн також здійснюється за рахунок коштів Фонду, переданих у позику банку, що виводиться з ринку.
Вказана обставина підтверджується як усталеною практикою Фонду, так і правовим забезпеченням, а саме, відповідно до частини першої статті 20 Закону № 4452-VI Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.
Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для надання цільової позики банку, для оплати витрат, пов'язаних із здійсненням діяльності банку, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 36, пунктами 7, 8 частини другої статті 37 та частиною четвертою статті 47 цього Закону (пункт 7 частини другої статті 20 Закону № 4452-VI).
Зазначене кореспондується з пунктом 3 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI - кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом.
Отже, і правовідносини між банком, що ліквідується, та Фондом з приводу здійснення гарантованої виплати відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI є фактично договірними, що підпадають під регулювання статей 1046?1048 ЦК України.
За таких обставин визначення Фонду як юридичної особи публічного права (частина друга статті 3 Закону № 4452-VI) не свідчить, що сама участь Фонду у будь-яких правовідносинах уже переводить ці правовідносини у публічно-правові, але підтверджує правило частини першої статті 82 ЦК України, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене законом.
У Законі № 4452-VI не міститься вказівки на те, що правовідносини, у яких стороною є Фонд, не регулюються нормами ЦК України. За відсутності прямої заборони, необхідно визначити зміст правовідносин і застосувати до них ті норми права, як їх регулюють.
Оскільки інших, відмінних від ЦК України норм щодо правовідносин, які виникають із договору позики, банківського вкладу чи банківського рахунку, у спеціальному Законі № 4452-VI не наведено, до таких правовідносин застосовуються норми ЦК України.
У даній справі правовідносини виникають тільки на підставі цивільно-правової угоди банківського вкладу, які за своєю правовою природою є приватноправовими відносинами, врегульовані ЦК України (глава 71 Книги п'ятої), а відповідно до частини першої статті 1 ЦК України ним регулюються цивільні правовідносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
У даному випадку Фонд виступає гарантом перед вкладником за виконання банком своїх повноважень і має ознаки забезпечення зобов'язання, передбачені статтями 546, 548 ЦК України. Це зобов'язання Фонду ґрунтується безпосередньо на нормах Закону № 4452-VI, що відповідає вимогам частини третьої статті 11 ЦК України.
Оскільки позивач звернувся за захистом порушених, на його думку, прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У разі визначення юрисдикційності спору не за змістом правовідносин, що виникли між сторонами, а за розміром вкладу, який підлягає відшкодуванню, без урахування змісту позовних вимог та мети позову - отримати свій вклад і нараховані проценти, чому перешкоджає невизнання уповноваженою особою Фонду, як органом управління банком, права позивача на вклад, тобто наявність спору про майнове право, яке підлягає захисту з урахуванням статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), статей 41 та 55 Конституції України, не ґрунтується на вимогах закону.
У рішенні від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41).
Грошові кошти є об'єктом права власності, у тому числі приватної.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 1063 ЦК України особа може укласти договір банківського вкладу на користь третьої особи.
Наука цивільного права виходить із того, що розміщення особою коштів на рахунках банку з метою їх збереження є реалізацією її права власності на ці кошти.
Реальність будь-якого суб'єктивного права власності полягає в його гарантованості.
У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Позивач внаслідок укладення договору про відкриття банківського рахунку набув статусу вкладника банку відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 12 Закону № 4452-VI. Укладення договору банківського вкладу та внесення коштів на депозитний рахунок позивача було здійснено до запровадження тимчасової адміністрації.
Крім того Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 54 - 60 постанови зазначено про відсутність підстав для визнання нікчемним правочину (договору банківського рахунку), укладеного між позивачем та банком, як на підставу невключення ОСОБА_2 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, оскільки відповідач посилається на пункт 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, відповідно до яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства. Разом із тим суди не встановили, а відповідач не навів аргументів щодо існування зазначених умов нікчемності договору, укладеного між ПАТ «КБ «Інвестбанк» та ОСОБА_2
При цьому Велика Палата Верховного Суду здійснила посилання на статті 3, 204, 228 ЦК України, якими встановлено свободу договору, презумпцію правомірності правочину, правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, вказавши, що не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства, достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.
Однак дослідження доказів є прерогативою суду першої та апеляційної інстанцій. Крім того, чинний наказ про віднесення угод до нікчемних є перешкодою для вирішення питання про виплату позивачу гарантованого відшкодування згідно статті 26 Закону № 4452-VI, оскільки відповідно до цього Закону саме уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями віднесення угод до категорії нікчемних, а критерій нікчемності визначено законом.
Тому Велика Палата Верховного Суду фактично відступила від своєї правової позиції щодо неможливості оскарження наказу про віднесення правочину до нікчемних, однак про такий відступ не вказала у цій постанові, що уможливлює помилкове сприйняття її висновків та може внести протиріччя у практику розгляду вказаної категорії справ.
За таких обставин, вважаю, що оскільки Велика Палата Верховного Суду фактично відступила від свого висновку щодо неможливості оскарження наказу про віднесення до нікчемних правочинів, необхідно зазначити про відступлення й від такої позиції. З урахуванням того, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі необхідно закрити.
Суддя О. М. Ситнік