Справа № 820/3170/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 березня 2019 року

Київ

справа №820/3170/16

адміністративне провадження №К/9901/22577/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л., суддів: Білоуса О.В., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Бартош Н.С., суддів - Курило Л.В., Присяжнюк О.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Люботинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, третя особа - ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування постанов,

установив:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Жовтневий ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області), Люботинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Люботинський МВ ДВС ГТУЮ у Харківській області), в якому просила:

визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС Люботинського міського управління юстиції Харківської області про відкриття виконавчого провадження №41046590 від 10 лютого 2012 року;

визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС Люботинського міського управління юстиції Харківської області про закінчення виконавчого провадження №41046590 від 31 грудня 2013 року;

визнати протиправною та скасувати постанову Жовтневого ВДВС Харківського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № 42551142 від 7 лютого 2014 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції, адміністративний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв'язку із пропуском нею строку звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій ОСОБА_2 звернулась із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вважає, що суд апеляційної інстанції помилково залишив позов без розгляду, оскільки відповідачі не направляли позивачу оскаржуваних постанов, а про їх існування вона дізналась під час слухання цивільної справи № 640/18783/15-ц. Крім того, відповідно до наявної у позивача копії ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2013 року ОСОБА_4 було відмовлено у продовженні строку на пред'явлення виконавчого листа до виконання, що також свідчить про необізнаність позивача стосовно виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судове рішення апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами встановлено, 14 серпня 2008 року між ОСОБА_4 (позикодавець), ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (позичальники) укладено Договір позики, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальникам грошові кошти у розмірі 94575,00 грн зі строком повернення боргу до 14 серпня 2009 року у порядку, визначеному Договором. Вказаним Договором передбачено також суму неустойки у випадку порушення позичальниками строків сплати зобов'язань.

Внаслідок неналежного виконання позичальниками умов Договору 13 липня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис про солідарне стягнення з позичальників - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 94575,00 грн та неустойки у розмірі 16620,00 грн (загалом - 111195,00 грн).

Означений виконавчий напис був пред'явлений до ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області для виконання, 10 лютого 2012 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження №41046590 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів.

13 грудня 2013 року представник ОСОБА_4 звернувся до ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області із заявою, у якій просив направити виконавчий документ з примусового виконання виконавчого напису за належністю до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ, оскільки в забезпечення виконання договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки. У свою чергу, іпотечне майно, в рахунок якого може бути здійснено стягнення, знаходиться на території, яку обслуговує Жовтневий ВДВС Харківського МУЮ.

У зв'язку з цим, 31 грудня 2013 року ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено виконавчий документ за належністю.

Постановою Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 7 лютого 2014 року відкрите виконавче провадження № 42551142 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошових коштів (загалом - 111195,00 грн), яка 7 лютого 2014 року направлена, у тому числі й на адресу боржника ОСОБА_2, як власниці іпотечного майна.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис нотаріуса від 13 липня 2010 року було пред'явлено до виконання у 2012 році, тобто зі спливом передбаченого законом строку, а тому суд визнав незаконними постанови про відкриття виконавчого провадження №41046590 від 10 лютого 2012 року, про закінчення зазначеного ВП від 31 грудня 2013 року та про відкриття виконавчого провадження №42551142 від 7 лютого 2014 року іншим органом ДВС.

Залишаючи позов без розгляду суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а поважних причин щодо пропуску такого строку суд не встановив.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - КАС) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами першою та другою статті 181 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

За змістом вказаної статті перебіг строку на звернення до суду у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби пов'язується не лише з моментом, коли особа фактично дізналася про прийняте державним виконавцем рішення, а й з моментом, коли вона повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлено статтею 100 КАС України, згідно з якою адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

У розумінні цієї статті поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є такі обставини, які створили об'єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Як видно з матеріалів справи, позивач оскаржує постанови ВДВС Люботинського МУЮ Харківської області про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2012 року, про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2013 року та постанову державного виконавця Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ про відкриття виконавчого провадження від 7 лютого 2014 року. При цьому з даним адміністративним позовом позивач звернулася до суду лише у червні 2016 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначала, що відповідно до ухвали Жовтневого районного суду від 25 листопада 2013 року у справі 639/8362/13-ц ОСОБА_4 було відмовлено у продовженні строку на пред'явлення до виконання виконавчого напису від 13 липня 2010 року, тобто позивачу не було відомо про ініціювання виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого напису. Також ОСОБА_2 зауважувала, що відповідачі не направляли на її адресу спірні постанови, а про існування постанови ДВС про відкриття виконавчого провадження від 7 лютого 2014 року їй стало відомо під час розгляду справи №640/18783/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів, яка слухається в Київському районному суді м. Харкова.

У зв'язку з цим, 27 квітня 2016 року позивач звернулася до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №42551142.

10 травня 2016 року позивачка подала до вказаного відділу ДВС заяву про залучення до матеріалів виконавчого провадження ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2013 року у справі №639/8362/13-ц та просила прийняти рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Листом Жовтневого ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 24 травня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено про відсутність підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження № 4255142.

З огляду на викладені обставини, позивачка наголошувала, що дізналася про існування виконавчого провадження саме з відповіді Жовтневого ВДВС м. Харкова.

Апеляційним судом встановлено, що у жовтні 2015 року ОСОБА_4 через адміністрацію СІЗО звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом, зокрема, і до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з останньої відсотки за користування коштами, три відсотки річних, інфляційне збільшення боргу, а також передбачену Договором позики від 14 серпня 2008 року неустойку за прострочення виконання зобов'язань.

До вказаної позовної заяви ОСОБА_4, серед іншого, додано виконавчий напис нотаріуса від 13 липня 2010 року, постанову про відкриття виконавчого провадження №41046590, заяву стягувача про направлення виконавчого провадження за належністю для подальшого виконання, постанову про відкриття головним виконавчого провадження №42551142. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 4 лютого 2016 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом.

Як встановив апеляційний суд, примірник позовної заяви з наведеними вище письмовими матеріалами ОСОБА_7 отримала 2 березня 2016 року безпосередньо в приміщенні Київського районного суду м. Харкова, про що свідчить підписана нею власноруч розписка, яка міститься в матеріалах зазначеної цивільної справи.

У зв'язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач мала змогу і повинна була дізнатися про існування оскаржуваних нею в межах даної адміністративної справи постанов державних виконавців 2 березня 2016 року і саме з цієї дати необхідно обраховувати строк, встановлений приписами статті 181 КАС на оскарження цих постанов.

Так, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду. Таке рішення суд обґрунтував тим, що позивачка не отримувала спірних постанов, прийнятих у межах виконавчих проваджень №41046590, № 42551142, та дізналась про їх існування лише після отримання відповіді відповідача від 24 травня 2016 року.

Водночас, апеляційний суд з цього приводу обґрунтовано зазначив, що відповідно до матеріалів справи позивач повинна була дізнатися про існування оскаржуваних нею постанов державних виконавців ще 2 березня 2016 року. При цьому можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з даним позовом залежала виключно від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб'єктивний характер. Будь-яких поважних причин, що перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом про захист свого порушеного права, судом у цій справі не встановлено.

Суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що визначення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законом певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про необхідність залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Доводи, якими позивач обґрунтовує касаційну скаргу, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Отже, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

В.М. Шарапа