Справа № 809/934/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/237/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 809/934/18 за адміністративним позовом Приватної фірми «Богдан і К» до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області - провідного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Богородчанському, Галицькому, Тисменицькому, Тлумацькому районах та мм. Івано-Франківську та Тисмениці Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Гуменного Остапа Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Прикарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним та скасування припису (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Григорук О.Б. в м. Івано-Франківську 29.08.2018 року, згідно з протоколом судового засідання о 11:57 год., повний текст судового рішення складено 03.09.2018), -

ВСТАНОВИВ:

Приватна фірма «Богдан і К» (далі - ПФ «Богдан і К», позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держгеокадастру), Державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області - провідного спеціаліста відділу контролю за використанням та охороною земель у Богородчанському, Галицькому, Тисменицькому, Тлумацькому районах та мм. Івано-Франківську та Тисмениці Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області Гуменного Остапа Івановича (далі - Державний інспектор) про визнання протиправним та скасування припису від 24.05.2018 № 374/0/19-18-ДК/0071Пр/03/01-18.

Як третю особу яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ухвалою суду першої інстанції залучено Прикарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (далі - третя особа, Прикарпатська ДСДС).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило ГУ Держгеокадастру, яке покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у Прикарпатської ДСДС відсутнє право користування спірною земельною ділянкою, а відтак відсутні повноваження щодо розпорядження нею. Тому третя особа не мала права укладати договір підряду з позивачем. У зв'язку з цим, оспорюваний позивачем припис про реєстрацію права оренди самовільно зайнятої земельної ділянки або її повернення винесений на законних підставах.

Позивач у визначених статтею 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) строки і порядку подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно та об'єктивно досліджених матеріалах справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористалися, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 18.04.2018 Державним інспектором проведено обстеження земельної ділянки та перевірку дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельних ділянок, що знаходяться на території с. Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, про що складено Акт обстеження земельної ділянки № 374/0/92-18ДК/153/АО/10/01/-18 та Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки № 372/0/92-18-ДК/374/АП/09/01/-18 від 18.04.2018.

Перевіркою встановлено, що земельна ділянка площею 37,3025 га (кадастровий номер :02:003:0027), яка розташована на території с. Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, на момент обстеження самовільно зайнята шляхом товарного сільськогосподарського обробітку ПФ «Богдан і К».

На підставі виявленого порушення Державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.05.2018 № 374/0/92-18-ДК/44П/07/01/-18.

24.05.2018 Державний інспектор виніс оскаржуваний припис № 374/0/19-18-ДК/0071Пр/03/01-18, яким зобов'язано ПФ «Богдан і К» в 30-денний термін усунути порушення вимог земельного законодавства, а саме: зареєструвати право оренди земельної ділянки в порядку передбаченому чинним законодавством або повернути самовільно зайняту земельну ділянку власнику без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування нею.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору підряду з ПФ «Богдан і К» Прикарпатська ДСДС мала право користування на законних підставах та фактично користувалась земельною ділянкою площею 37,3025 га (кадастровий номер :02:003:0027), яка розташована біля села Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області. Відтак, третя особа мала право на укладення з позивачем договору підряду, на підставі якого ПФ «Богдан і К» виконував сільськогосподарські роботи на спірній земельній ділянці.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Висновки Державного інспектора про самовільне зайняття спірної земельної ділянки позивачем не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки всі роботи, які здійснювались ПФ «Богдан і К» на вищевказаній земельній ділянці проводились на підставі Договору підряду від 19.12.2016 року № 19/16/2 та додаткових угод до договору, за яким позивач (Підрядник) зобов'язується надати Прикарпатській ДСДС (Замовник) комплекс послуг та робіт в процесі виробництва сільськогосподарської продукції Замовником на сільгоспугіддях Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти виконані роботи і оплатити вартість послуг Підрядника.

При цьому, судом не встановлено та відповідачами не надано доказів недійсності вищевказаного договору підряду та додаткових угод до нього. Тому ПФ «Богдан і К» не є фактичним користувачем такої ділянки, оскільки додатковою угодою від 22.12.2017 № 10 до договору підряду чітко визначено, що виконання робіт здійснюється на земельних ділянках, належних саме Прикарпатській ДСДС.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що третя особа, укладаючи договір підряду від 19.12.2016 № 19/16/2, діяла правомірно, оскільки протягом тривалого часу користувалася земельною ділянкою площею 37,3025 га (кадастровий номер :02:003:0027), яка розташована на території с. Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, що підтверджується довідками про кількісні характеристики земельної ділянки за період з 2008 по 2018 роки.

Колегія суддів вважає, що умови такого договору було дотримано, а на момент укладення договору підряду та під час його виконання позивач жодним чином не міг допустити порушення земельного законодавства, відображені в акті перевірки від 18.04.2018 № 372/0/92-18-ДК/374/АП/09/01/-18, оскільки всі дії вчиняв відповідно до умов вищевказаного договору, який є чинним і його виконання не заперечується сторонами.

Реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за державою в особі ГУ Держгеокадастру відбулася в квітні 2018 року. Тобто позивач про дану обставину на момент укладення договору підряду та під час його виконання не міг знати.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідач, встановивши порушення вимог земельного законодавства, міг застосувати певні види зобов'язань чи стягнень лише відносно Прикарпатської ДСДС як особи, яка здійснювала всі дії по відношенню до спірної земельної ділянки як Замовник, і лише за умови доведення неправомірного використання ним земельної ділянки до моменту проведення реєстрації речового права на неї в квітні 2018 року.

Суд першої інстанції правомірно послався на Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року у справі № 5-рп/2005

Відповідно до пункту 5.3 даного Рішення Україна як демократична і правова держава закріпила принцип поваги і непорушності прав та свобод людини, утвердження і забезпечення яких є головним обов'язком держави. Конституційний принцип правової держави вимагає від неї утримуватися від обмеження загальновизнаних прав і свобод людини і громадянина, в тому числі майнових прав (стаття 1, частина друга статті 3, статті 21, 2, 64 Конституції України).

Інститут постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку - останнім часом зазнав істотної трансформації.

Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.

Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному Кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.

Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому Кодексі не здійснено.

Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу.

Закон України «Про оренду землі» визначає оренду землі як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1).

Чинний Кодекс, прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92).

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року передбачено, зокрема, обов'язковість державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб тощо.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації.

Використання терміна «набувають», що означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь», після набрання чинності статтею 92 Кодексу свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення. Тому підстав визнавати статтю 92 Кодексу неконституційною немає.

Апелянт зазначає, що оскільки Конституційний Суд України в даному Рішенні аналізував правові норми щодо прав на земельну ділянку громадян, то посилання на нього у справі, що розглядається неправомірне.

Апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки Конституційним Судом України сформульовано загальний системний підхід до аналізу чинного законодавства, яке регулює земельні правовідносини з огляду на їх трансформацію у часі, незалежно від того, яка особа - фізична чи юридична є учасником даних правовідносин.

Згідно приписів частини 1 статті 92 чинного Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Абзацом 1 частини 1 статті 123 ЗК України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Прикарпатська ДСДС (враховуючи перетворення установи в історичному проміжку) спірною земельною ділянкою користувалась з 1956 року, що підтверджується наказом по Міністерству радгоспів Української РСР від 18.05.1956 № 195, Актом від 31.01.1957.

При цьому, факт належного користування земельною ділянкою площею 37,3025 га (кадастровий номер :02:003:0027), яка розташована на території с. Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, Прикарпатською ДСДС підтверджується, як зазначалося вище, довідками про кількісні характеристики земельної ділянки за період з 2008 по 2018 роки.

Відповідно до вимог статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В той же час стаття 141 ЗУ України не містить серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, яке виникло до набрання законної сили Земельного кодексу України від 25.10.2001, такої підстави як відсутність державної реєстрації прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Така ж правова позиція щодо застосування норм права у сфері земельних відносин за обставин, які є аналогічними тим, що встановлені у справі, що розглядається, викладена у Постанові Верховного Суду від 12.04.2018 року у справі № 916/2675/15.

Відповідно до частини п'ятої ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент укладення договору підряду з позивачем Прикарпатська ДСДС мала право користування на законних підставах та фактично користувалась земельною ділянкою площею 37,3025 га (кадастровий номер :02:003:0027), яка розташована на території с. Годи-Добровідка П'ядицької сільської ради об'єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області.

На користь тієї обставини, що Прикарпатська ДҐСДС на законних підставах користувалася земельною ділянкою, свідчать судові рішення у справі № 909/754/16, в якій господарські суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій підтвердили дану обставину, а апелянт, який виступав позивачем у даній справі, факт належного користування Прикарпатською ДСДС спірною земельною ділянкою визнавав.

Суд першої інстанції вірно зазначив в оспорюваному рішенні, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту самовільного зайняття Приватною фірмою «Богдан і К» спірної земельної ділянки.

Зокрема, в Акті обстеження земельної ділянки від 18.04.2018 року не зазначено будь-яких ознак використання земельної ділянки, відсутні докази виконання Позивачем робіт на земельній ділянці, не зафіксовані види сільськогосподарської техніки та види сільськогосподарського обробітку.

Єдиним доказом, наявним у матеріалах справи, є пояснення старости села Годи-Добровідка про те, що земельна ділянка обробляється ПФ «Богдан і К». Однак апеляційний суд зазначає, що компетенція сільського старости на поширюється за межі села і він не наділений повноваженнями на встановлення вказаних вище обставин.

В судовому засіданні не були жодним чином спростовані доводи позивача та третьої особи, що на час перевірки спірної земельної ділянки будь-які роботи на спірній земельній ділянці не виконувались, а останні роботи позивачем виконувались на ній восени 2017 року.

При цьому, державна реєстрація права ГУ Держгеокадастру завершилася 10.04.2018 року, тобто на час перевірки земельної ділянки жодним чином ні позивачем, ні третьою особою не могли бути порушені права позивача, зафіксовані в Акті перевірки і на усунення яких був виданий припис, законність якого є предметом спору у справі, що розглядається.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний припис є протиправним та підлягає до скасування.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» зазначено, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві.

У Справі «Рисовський проти України» (Рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04) ЄСПЛ зазначив: Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (п. 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п. 71).

З огляду на наведені висновки ЄСПЛ, оскаржуваний припис не може бути визнаний таким, що винесений з дотриманням принципу «належного урядування».

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 809/934/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 14.03.2019