Справа № 640/1869/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

14 березня 2019 року № 640/1869/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Міністерства оборони України,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
Адміністрації Державної прикордонної служби України
про визнання протиправними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (надалі відповідач 1, адреса: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6), ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі відповідач 2, адреса: АДРЕСА_2 ), Адміністрації Державної прикордонної служби України (надалі відповідач 3, адреса: 01034, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ненадання відповіді на заяву позивача від 06 серпня 2018 року щодо примушення Одеського обласного військового комісаріату вчинити певні дії;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- визнати протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслати до Міністерства оборони України письмову вимогу щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» разом з наданим позивачем пакетом документів;

- зобов`язати Міністерство оборони України в особі комісії призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму. Встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з урахуванням висновків суду протягом одного місяця з часу набрання законної сили судовим рішенням;

- допустити постанову до негайного виконання;

- зобов`язати надати до суду звіт про виконання судового рішення протягом семи днів з дня отримання копії судового рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби, проте, відповідачами вчинено дії та бездіяльність, які порушили право позивача на призначення та отримання такої допомоги.

У своєму відзиві на адміністративний позов представник відповідача 1 заперечуючи проти позову вказав, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби у зв`язку з відсутністю в останнього необхідних документів, визначених чинним законодавством, відповідно, у відповідача 1 не виникло обов`язку щодо призначенні і виплати такої допомоги позивачу.

Представник відповідача 3 у відзиві на позов зазначив, що позивачем не надано жодних доказів протиправності рішень, дій чи бездіяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України, а тому просив у задоволенні позовних вимог до відповідача 3 відмовити.

Відповідач 2 у встановлений судом строк відзив на адміністративний позов суду не надав, а тому, відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Відповідно до наданої суду копії Витягу з протоколу №3184 засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 20 липня 2016 року, ОСОБА_1 пройшов судово медичне обстеження, при якому у останнього виявлено мінно вибухову травму, осколкові поранення голови, грудної клітки та обох ніг, наслідком яких стали ЗЧМТ (контузія головного мозку) та рубці в зазначених анатомічних ділянках, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово медичної експертизи №1476/Ж від 08 червня 2016 року, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово медичної експертизи №1611/Ж від 21 червня 2016 року «Київське міське клінічне бюро судово медичної експертизи», та які у подальшому призвели до розвитку: «Стійких залишкових явищ перенесеної МВТ, ЗЧМТ (контузія головного мозку, 1986 року) у вигляді після травматичної, гіпертонічної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ (два - три) ст. з вираженим церебрастенічним синдромом, двосторонньою пірамідною симптоматикою, вегето судинною дисфункцією, емоційно вольовою нестійкістю, мнестичним зниженням, перебіг прогресуючий, вираженим австено тривожно невротичним синдромом. Післятравматичного (1986 рік) церебрального арахноїдиту з вираженим лікворно гіпертензивним синдромом, частими (1-2 рази/тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо гіпертензивні, вертебро - базилярні), центральною вестибуляторною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., порушенням стато кінетичної стійкості ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним, вестибулоатактичним синдромами. Агіопатії сітківки обох очей. Поширеного остеохондрозу з полірадикудярним больовим синдромом. ІХС: дифузного кардіосклерозу. СН-ІІ-А ст. Гіпортонічної хвороби ІІ ст.», що підтверджується медичними документами, - травма, поранення, контузія, захворювання. Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» (Т.1, арк. 22)

Згідно наданої суду копії Виписки з Акта огляду МСЕК до довідки серії 10 ААВ №807089 від 29 серпня 2016 року, ОСОБА_1 з 29 серпня 2016 року вперше встановлено ІІ групу інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (Т.1, арк. 23).

У відповідності до наданої суду копії довідки від 29 травня 2018 року №46, виданої Біляївським районним військовим комісаріатом Міністерства оборони України, ОСОБА_1 дійсно приймав участь у бойових діях у Демократичній республіці Афганістан в період з червня 1985 року по 08 грудня 1986 року (Т.1, арк. 37).

02 червня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою, в якій просив надати інформацію щодо наявності в його особовій справі (матеріалах обліку) документів чи записів, які підтверджують, що під час проходження військової служби з 18 червня 1985 року по 08 грудня 1986 року у складі діючої армії на території Демократичної Республіки Афганістан, ним були скоєні кримінальні, адміністративні чи інші правопорушення, які пов`язані з алкогольним, наркотичним, токсичним сп`янінням або навмисним спричиненням собі тілесних ушкоджень (Т.1, арк. 35).

Відповідно до листа відповіді Біляївського районного військового комісаріату Одеської області від 01 серпня 2018 року №2736, ОСОБА_1 надано відповідь, відповідно до якої повідомлено, що станом на 01 серпня 2018 року в військово облікових документах, що зберігаються в Біляївському районному військовому комісаріаті відсутня інформація про наявність в особовій справі позивача, інших документах записів (інформації) про скоєння ОСОБА_1 кримінальних, адміністративних чи інших правопорушень, які пов`язані з спричиненням собі тілесних ушкоджень під час проходження військової служби з 18 червня 1985 року по 08 грудня 1986 року у складі діючої армії на території Демократичної Республіки Афганістан (Т.1, арк. 36).

02 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України з заявою, в якій просив провести йому, як інваліду ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби, нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення групи інвалідності (Т.1. арк. 32).

Листом від 02 серпня 2018 року №11/Л-10427 Адміністрацією Державною прикордонної служби України ОСОБА_1 повідомлено про те, що останній на обліку в органах Державної прикордонної служби України не перебуває, будь-яких інших правовідносин між прикордонною службою та ОСОБА_1 не має. Також, позивачу рекомендовано звернутися до керівника уповноваженого органу, який здійснював розрахунок під час звільнення позивача з військової служби (Т.1, арк.. 33-34).

Крім того, 02 червня 2018 року позивач звернувся до Міністра оборони України через військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою, відповідно до якої наполягав на відправленні його документів до Міністерства оборони України для прийняття рішення щодо призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності (Т.1, арк. 28-29).

Листом від 03 серпня 2018 року за вих. №5587 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача про те, що останнім не надано копії документа, що свідчить про визнання його інвалідом внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Також зазначено про те, що висновки спеціаліста у галузі судово медичної експертизи від 08 червня 2016 року №1476/Ж та від 21 червня 2016 року №1611/Ж не підтверджують факт поранення, оскільки вони складені зі слів позивача, а висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 20 липня 2016 року №3184 про причинний зв`язок поранення складено на підставі висновків спеціаліста у галузі судово медичної експертизи, тому, як зазначено у листі, також не визначає обставини поранення.

Крім того, у вказаному листі зазначено й про те, що в наданому позивачем пакеті документів не вистачає також копії довідки органів медико соціальної експертної комісії про первинне становлення групи інвалідності та копії витягу з наказу командира військової частини про виключення зі списків особового складу частини.

На підставі викладеного, позивачу запропоновано надати до відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 копії необхідних документів для їх подальшого направлення до Департаменту фінансів Міністерства оборони України на Комісію для прийняття рішення щодо виплати відповідно до чинного законодавства (Т.1, арк.31)

06 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з заявою, в якій просив прийняти рішення (протокол) про виплату йому одноразової грошової допомоги (Т.1, арк. 25-26).

Відповіді на вказану заяву позивача від Міністерства оборони України матеріали справи не містять.

Вважаючи дії та бездіяльність відповідачів щодо не призначення та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

З 29 серпня 2016 року у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням в нього інвалідності ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.

З метою вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням ІІ групи інвалідності, позивач звернувся до відповідачів із заявою та копіями необхідних документів, але у призначенні такої допомоги йому відмовлено, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Представник відповідача 1 у письмовому відзиві на позовну заяву стверджує про відсутність підстав для задоволення позову та зазначає, що у Міністерства оборони України відсутні підстави для прийняття рішення щодо призначення або відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки останнім не надіслано через уповноважений орган всього необхідного пакету документів відповідно до вимог законодавства.

Також, представник відповідача 1 зазначив, що позивач брав участь у бойових діях з 18 червня 1985 року по 08 грудня 1986 року, а отже проходив строкову військову службу, ІІ група інвалідності позивачу встановлена 29 серпня 2016 року, тобто, через 30 років з моменту звільнення зі строкової військової служби.

Оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність через 30 років після звільнення зі строкової військової служби, права на отримання одноразової грошової допомоги, за доводами представника позивача 1, позивач не має.

При цьому, у відзиві на позовну заяву також зазначено, що фактично Центральною військово-лікарською комісією встановлений причинний зв`язок між пораненням (контузією), захворюванням з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, але документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження позивачем до позовної заяви не додано, як і не надано доказів, що позивач звертався за їх отриманням та допомогою в їх отриманні до відповідних органів, зокрема до архівних установ Російської Федерації.

Також, представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що про наявність поранень зазначається в військовому квитку, проте, позивачем копії військового квитка до позовної заяви не додано.

Більш того, представник відповідача 1 зазначив, що в нього є сумніви щодо справжності підпису у позовній заяві, оскільки підпис на позовній заяві та підпис на першому та п`ятому аркушах паспорту позивача відрізняються.

В той же час, представник відповідача 1 наголосив й на тому, що у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» Одеський обласний військовий комісаріат подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів, яким є Міністерство оборони України, висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються відповідні документи, а оскільки такого висновку з відповідним пакетом документів від Одеського обласного військового комісаріату на адресу Міністерства оборони України не надходило, відповідно, вони не були розглянуті на засіданні Комісії, пропозиція щодо виплати або відмови у виплаті не формувалося та на затвердження до Міністра оборони України не подавалася.

Тому, за доводами представника відповідача 1, оскільки Міністерством оборони України не було відмовлено в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги до Міністерства оброни України є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому, представник відповідача 1 наголосив й на тому, що громадяни України, які проходили військову службу в прикордонних військах колишнього СРСР мають рівні права на соціальний захист із особами, які проходили службу у Державній прикордонній службі України, а не з військовослужбовцями Збройних Сил України, як про це зазначив позивач у позовній заяві.

Представник відповідача 3 у відзиві на позовну заяву послався на те, що на теперішній час жодним нормативно правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР та Прикордонних військ КДБ СРСР в цілому, а також відсутні нормативні приписи, які зобов`язують, або надають повноваження Адміністрації Держприкордонслужби України виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР.

Крім того, представник відповідача 3 наголошує на тому, що з наданих позивачем документів вбачається те, що останній був призваний на строкову військову службу та звільнений з неї на підставі наказів Міністра оборони колишнього СРСР та перебував на військовому обліку у відповідному військовому комісаріаті Міністерства оборони України.

Оскільки позивач не перебував на військовому обліку в органах Державної прикордонної служби України, за доводами представника відповідача 3, адміністрація Держприкордонслужби, приймаючи рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 діяла у порядок та спосіб, визначені законодавством України, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині неподання заяви позивача разом з доданими до неї документами до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975 є протиправними, в іншій частині позовних вимог відсутні підстави для визнання дій та бездіяльності відповідачів протиправними.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 №2011-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 5 частини 2 статті 16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Наведені норми законодавства України свідчать про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.

Відповідно до частини 2 статті 16-2 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.

У відповідності до частин 8, 9 статті 16-3 вказаного Закону особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (надалі Порядок №975 - в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, у абзаці 3 підпункту 1 пункту 6 Порядку №975 зазначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІI групи.

Пунктом 11 Порядку №975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

При цьому, у відповідності до пункту 13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до підпункту «г» пункту 21.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, Постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях: захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії" - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (із змінами), далі - Перелік країн), і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій. Зазначена постанова приймається також, коли наявне захворювання за зазначений період служби досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби. Постанова в такому формулюванні приймається при хронічних, повільно прогресуючих захворюваннях, за наявності медичних документів, виданих у перші десять років після вибуття військовослужбовця з країни, де велись бойові дії, або пізніше, але за даними за зазначені десять років, якщо вони дозволяють віднести початок захворювання на період участі в бойових діях.

У відповідності до частини 1 статті 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ сфера дії цього Закону поширюється на:

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24 серпня 1991 року № 1427-XII Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24 серпня 1991 року.

Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року №1934-ХІІ, Збройні Сили України утворені лише 06 грудня 1991 року.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статей 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набрала чинності для України 14 лютого 1992 року, за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.

Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року» від 07 червня 2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Відповідно до статті 1 цього Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Так, вищезазначеними міждержавними Угодами не встановлено порядку отримання та виплати одноразової грошової допомоги, проте, вказаними актами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, зважаючи на наведені вище норми, позивач отримав з 29 серпня 2016 року, а з відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звернувся 02 червня 2018 року, тобто у встановлені законодавством строки.

Наведене свідчить, що звертаючись вперше 02 червня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 діяв у відповідності до вимог чинного законодавства України.

За результатами розгляду документів ОСОБА_1 на засіданні Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця, 20 липня 2016 року Комісія дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 травми (контузії), поранення, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується копією Витягу з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 20 липня 2016 року №3184.

Вказані обставини дозволяють суду дійти висновку про те, що причинно-наслідковий зв`язок між отриманими позивачем пораненнями та наслідками що настали, підтвердило відсутність в діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії), а Витяг з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 20 липня 2016 року № 3184 та довідка Біляївського районного військового комісаріату Одеської області №46 від 29 травня 2018 року про відсутність в особовій справі позивача відомостей про це - є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання, а тому суд не приймає до уваги твердження відповідача 1 в частині неподання до Одеського обласного військового комісаріату копії документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), оскільки такі твердження не відповідають дійсним обставинами справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача 1 щодо того, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що він проходив строкову військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР та приймав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан в період з 18 червня 1985 року по 08 грудня 1986 року.

Наведене свідчить, що позивач немає можливості надати суду документ, що він проходив строкову військову службу саме у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були.

Аналіз вище викладених норм законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що ОСОБА_1 як військовослужбовець отримав поранення під час проходження військової служби на території Демократичної Республіки Афганістан, а тому має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.

В той же час, суд зазначає, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2018 року у справі №750/50741/17 стосуються правовідносин, які виникли з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, в той час, коли датою виникнення правовідносин у даній адміністративній справі є 26 серпня 2016 року, а тому судом не застосовуються дані висновки Верховного Суду при вирішенні справи по суті.

Проте, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в порушення вимог пункту 13 Порядку № 975 не подав у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів ОСОБА_1 розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги разом з необхідним пакетом документів, що свідчить про протиправність дій відповідача 2 в цій частині, в той же час, суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено таких повноважень обласних військових комісаріатів, як направлення письмових вимог до Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги, а тому суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій Одеського обласного військового комісаріату саме щодо не подання у порядку та строки, визначені пунктом 13 Порядку №975, документів ОСОБА_1 . Міністерству оборони України для вирішення питання щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та зобов`язання вчинити такі дії, з урахуванням висновку суду у даній справі.

При цьому, суд зазначає, що оскільки діючим законодавством України не передбачено повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також з огляду на те, що судом встановлено та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 не належав до особового складу Державної прикордонної служби України у розумінні статті 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року № 661-IV, а тому обов`язку щодо призначення та виплати останньому такої допомоги у відповідача 3 не виникло, у зв`язку із зазначеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання вчинити дії, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України не було вирішено у порядок та спосіб, визначені Порядком №975, у зв`язку з не направленням Одеським обласним військовим комісаріатом документів позивача разом з висновком щодо комісаріату з цього приводу, а самостійне звернення позивача до відповідача 1 з відповідною заявою та пакетом документів не передбачає розгляду вказаних документів Міністерством оброни України за відсутності висновку ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виплати такої допомоги, тому позовні вимоги у відповідній частині є передчасними.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню, зокрема:

Відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ненадання відповіді на заяву позивача від 06 серпня 2018 року щодо примушення Одеського обласного військового комісаріату вчинити певні дії;

- визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- визнання протиправними дій Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслати до Міністерства оборони України письмову вимогу щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» разом з наданим позивачем пакетом документів;

- зобов`язання Міністерства оборони України в особі комісії призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму. Встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з урахуванням висновків суду протягом одного місяця з часу набрання законної сили судовим рішенням.

Проте, з урахуванням положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України щодо надання суду права на вихід за межі позовних вимог з метою найбільш ефективного захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача, наявні правові підстави для визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині не подання заяви ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 направити подані ОСОБА_1 документи до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975 з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

Стосовно вимоги ОСОБА_3 в частині негайного виконання рішення суду суд дійшов висновку про відсутність підстав для звернення рішення у даній адміністративній справі до негайного виконання, оскільки статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено можливості застосування її норм в межах спірних правовідносин.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в даній адміністративній справі суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень суд може під час ухвалення рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, а тому, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача 2 на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.
На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині не подання заяви ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975.

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 направити подані ОСОБА_1 документи до розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова