Справа № 813/2571/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/273/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.

судді Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1

представник позивача Максимов А.О.

від відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року ( головуючий суддя Брильовський Р.М., проголошено в м. Львів о 17:17:28, повний текст складено 26.11.2018) у справі № 813/2571/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач1), ОСОБА_3 (позивач 2) звернулись з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (відповідач 1, ГУ ДМС України у Львівській області), Державної міграційної служби України (відповідач 2, ДМС України), з позовом яким просили - визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №164-18 від 18 травня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 150-18 від 11 травня 2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; - визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішень.

Свої позовні вимоги позивачі мотивують наступним. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до відповідача 1 із заявами-анкетами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. 13.06.2018 відповідач 1 скерував на адресу позивачів повідомлення про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Підставою для відмови стало те, що відсутні умови передбаченні п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказують, що всупереч законодавству України позивачам не було роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. На переконання позивачів, дії відповідача 1 порушують вимоги законодавства щодо належного викладення причин відмови та порядку оскарження прийнятого щодо позивачів рішення. Позивачі зазначили, що вони є громадянами Російської Федерації та перебувають в Україні, у зв`язку з тим, що вони не можуть повернутись на територію Російської Федерації, відтак змушені шукати захист в Україні, оскільки в них існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Як підставу для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту зазначили наступне. Позивачі стверджують, що не можуть повернутися до країни свого походження, оскільки сповідують релігію іслам та належать до партії Хізб ут-Тахрір аль Ісламі. ОСОБА_1 зазначив, що відносно нього порушено кримінальну справу за сповідування ним релігії іслам та за членство в Хізб ут-Тахрір. Однак, відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень не дослідили належним чином надану позивачами інформацію щодо країни-походження останніх, що призвело до невиконання відповідачами положень Керівництва та Постанови ВАС України № 1 від 25.06.2009. Позивачі не можуть повернутися в країну-походження, оскільки побоюються переслідувань, тому просять позов задовольнити та скасувати оскаржувані рішення про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.18 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №164-18 від 18 травня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 150-18 від 11 травня 2018 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяви-анкети громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №164-18 від 18 травня 2018 року та № 150-18 від 11 травня 2018 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ДМС України подало апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Зокрема апелянт зазначає, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. За результатами розгляду таких заяв, відповідач 1 дійшов висновку, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підпадають під критерії визначення осіб, які потребує додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що було оформлено висновками про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вказані висновки та матеріали особових справ позивачів були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті. На підставі абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ДМС України дійшло висновку про необхідність прийняти рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, як осіб, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні, про що ГУ ДМС України у Львівській області повідомило позивачів. Щодо встановлених обставин під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було встановлено наступне. 24.03.2017 ОСОБА_1 незаконно перетнув державний кордон України, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України у Львівській області 07.12.2017, тобто через 9 місяців після в`їзду на територію України, чим порушив порядок звернення особи за захистом в Україні, встановлений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не повідомляє про переслідування у країні громадської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Проте, позивач 1 повідомив відповідача 1, що в країні походження він переслідувався за ознаками віросповідання, тому в 2017 році стосовно нього була відкрита кримінальна справа по ч. 2 ст. 205.5 КК РФ. Під час співбесіди позивач повідомив, що в його країні походження переслідують не всіх громадян, які сповідують іслам, а тільки таких, які входять у групи «Табліг», « ОСОБА_4 », «Саліфатський полк», «Хізб ут-Тахрір». Також, позивач 1 зазначив, що усвідомлює, що переслідування спецслужбами Росії безпосередньо пов`язане з його участю в діяльності забороненої партії «Хізб ут-Тахрір». Відповідач вважає, що ОСОБА_1 усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності. Що стосується встановлених обставин під час розгляду заяви ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач 1 встановив наступне. ОСОБА_3 дійсно належить до членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір» та відносно останньої встановлено переслідування на території країни громадянської належності пов`язане з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір». Однак, на переконання відповідача 1, таке переслідування ОСОБА_3 пов`язане із свідомим порушенням нею чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), а її небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Вказує, що кримінальна справа відносно громадянки ОСОБА_3 порушена не була. Відповідач 1 стверджує, що твердження позивача 2 про переслідування її на території країни громадянської належності, саме у зв`язку з наявністю у неї певних релігійних та політичних поглядів, є безпідставними. Відповідач 1 зазначив, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачам буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання позивачів у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Враховуючи викладене, апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити.

Позивач і його представник в судовому засіданні заперечують проти поданої апеляційної скарги з підстав, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу від 11.03.2019 року та усних пояснень, які були надані під час розгляду справи.

Представник апелянта підтримує вимоги апеляційної скарги, просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, виходячи з наступних мотивів та міркувань.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з наступного.

Відносно позивачів відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту. Приймаючи оскаржуване рішення, відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем 1 та відповідачем 2 не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржувані рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо вимоги позивачів про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд вважав за необхідне зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, як зазначає суд першої інстанції, для належного захисту порушеного права особи, вважав за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Що стосується позовної вимоги позивачів про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішень, то суд не встановив порушень відповідачем 1 вимог законодавства щодо не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішень, оскільки із наявних в матеріалах справи повідомлень ГУ ДМС у Львівській області від 30.05.2018 № 123 та № 124 слідує, що в таких чітко роз`яснено порядок та строки їх оскарження. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога по визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо не роз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішень не підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлює, що кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Матеріалами справи доведено, що 07 грудня 2017 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування ОСОБА_1 та оформлено матеріали особової справи №2017LV0058 у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649.

ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи ОСОБА_1 , проведених співбесід дійшло висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

03 квітня 2018 року ГУ ДМС України у Львівській області склало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який разом з матеріалами особової справи ОСОБА_1 №2017LV0058 були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

18 травня 2018 року ДМС України рішенням №164-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 травня 2018 року ГУ ДМС України у Львівській області повідомлення №123 повідомило ОСОБА_1 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 грудня 2017 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування ОСОБА_3 та оформлено матеріали особової справи №2017LV0059 у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649.

ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи ОСОБА_3 , проведених співбесід дійшло висновку, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

03 квітня 2018 року ГУ ДМС України у Львівській області склало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який разом матеріалами особової справи ОСОБА_3 № 2017LV0059 були скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті.

11 травня 2018 року ДМС України рішенням №150-18 громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30 травня 2018 року ГУ ДМС України у Львівській області повідомлення №124 повідомило ОСОБА_3 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Саме внаслідок відсутності доказів існування у позивача побоювань зазнати переслідувань в країні свого походження ДМС України в своєму висновку вказало про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами апеляційного перегляду даної справи колегія суддів вважає, що висновок міграційного органу про відсутності доказів існування у позивача побоювань зазнати переслідувань в країні свого походження є таким, що не узгоджується з наявними у справи документами виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону №3671, беручи до уваги роз`яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 цього ж Закону (в редакції Закону №1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: - яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; - яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; - яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; - стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; - яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вказані у відповідному висновку відповідача.

У рішеннях ДМС України від 11.05.18 та 18.05.18 № 150-18 та 164-18 вказано, що стосовно заявників умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Даючи оцінку рішенню ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, суд враховує наступне.

Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Згідно з показами всіх свідків, які були допитані в суді першої інстанції «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «ХТІ» на території України.

В листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 року №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про «ХТІ». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказали обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку зі своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Відповідно до ч.1 та ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Директивою Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Окрім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

В абзаці 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» ( Постанова №3), визначено, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Кувасай, Ферганська область, Республіка Узбекистан, є громадянином Російської Федерації, за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин. Вільно володіє татарською, російською мовами, а також частково розуміє українську мову. Дані ОСОБА_1 встановлено на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданого 16.01.2013, код підрозділу 160-014 м. Набережні Челни, Республіка Татарстан.

ОСОБА_1 народився в м. Кувасай, Ферганська область, Республіка Узбекистан, де проживав до 1993 року, після чого переїхав в Татарстан. В Російській Федерації зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За словами ОСОБА_1 , до виїзду із РФ він проживав з 2008 року у місті Казань. З 1993 року по 2008 року проживав у місті Набережні Челни, Республіка Татарстан, Російська Федерація, про що свідчить протокол співбесіди №2 від 23.02.2018. Військову службу ОСОБА_1 проходив в 1997-2000 рр. на АДРЕСА_2 , військова частина № НОМЕР_2 і отримав звання рядовий.

ОСОБА_1 одружений та перебуває у шлюбі з 19.05.2012. Дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Російської Федерації. Виховує доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку м. Казань, Республіка Татарстан, Російської Федерації.

Освіта в ОСОБА_1 середня спеціальна, у 1997 році він закінчив професійне училище АДРЕСА_3 та здобув спеціальність газоелектрозварювальника.

У Російській Федерації за останніх 10 років працював столяром, займався ремонтом квартир та роботами по дереву. Станом на теперішній час в Україні працює по оголошенню, робить ремонтні роботи у приватних квартирах про що свідчить протокол співбесіди №2 від 23.02.2018.

24 березня 2017 року ОСОБА_1 покинув Російську Федерацію. Кордон України перетнув нелегально, пішки, поза пунктом пропуску біля Брянської області. Спочатку ОСОБА_1 прямував до міста Києва, згодом переїхав автобусом в місто Одесу, а звідти в місто Львів.

В Україні ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 стверджує, що не може повернутися до країни свого походження, оскільки сповідує релігію іслам та належать до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі, останнього переслідують спецслужби та правоохоронні органи, відносно нього порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 205.5 Кримінального Кодексу Російської Федерації за участь в діяльності терористичної організації, тому в нього існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Як слідує із змісту наявних в матеріалах справи протоколів від 14.12.2017 та від 23.02.2018, у країні громадянської приналежності ОСОБА_1 дійсно переслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що він являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», до якої він вступив в 2008 року. В політичній партії ОСОБА_1 займає посаду мушліф - той що навчає.

Із наявної в матеріалах справи довідки, виданої Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні №1439/16 від 15.11.2017, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прийнятий в партію в 2008 році, в місті Набережні Челни, Татарстан, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну, приписаний до українського відділення організації.

09.03.2017 відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу та 09.03.2017 було прийнято постанову про відкриття кримінальної справи за ч.2 ст. 205.5 Кримінального Кодексу Російської Федерації за участь в діяльності терористичної організації, оскільки в його діях розглядаються ознаки злочинів, а саме участь в діяльності організації, яка відповідно до законодавства РФ визнана терористичною.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилась у смт. Осипово, Зеленодільський район, Республіка Татарстан, Російська Федерація, є громадянкою Російської Федерації, за національністю татарка, за віросповіданням мусульманка. Рідна мова татарська, вільно володіє російською мовою. Дані ОСОБА_3 встановлено на підставі паспорта громадянки Російської Федерації № НОМЕР_3 , виданого 19.04.2017 відділом ФМС 16007. У Російській Федерації ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_5 . ОСОБА_3 заміжня, чоловік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, народжений м. Кувасай, Ферганська область, Республіка Узбекистан. Донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка Російської Федерації.

Освіта в ОСОБА_3 вища, вона закінчила Енергетичний університет за спеціальністю «Еколог». У Російській Федерації за спеціальністю не працювала. Станом на теперішній час ОСОБА_3 в Україні не працює про що свідчить протокол співбесіди №1 від 05.01.2018.

26 травня 2017 року ОСОБА_3 прибула на територію України легально, на автомобілі із донькою ОСОБА_5 . Спочатку прямувала до Білорусії в м. Гомель, згодом переїхала на поїзді в Одесу та, через деякий час, до міста Львова.

В Україні заявниця з чоловіком та донькою проживає за адресою : АДРЕСА_4 , про що свідчить протокол співбесіди №2 від 23.02.2018.

ОСОБА_3 стверджує, що у країні громадянської приналежності її переслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що вона та її чоловік являються членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Позивач 2 зазначила, що підставою переїзду в Україну стало те, що в Росії відносно її чоловіка порушено кримінальну справу, у зв`язку з чим він покинув країну, тому через два місяці слідом за ним вона вирішила покинути Російську Федерацію разом з донькою.

Позивач 2 зазначила, що вона являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена в Російській Федерації, тому в разі повернення до країни проживання виникне загроза та небезпека для чоловіка, оскільки правоохоронні органи через неї будуть намагатися розшукати її чоловіка.

З наведеного слідує, що основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є неможливість повернення їх до країни походження через наявність порушеної кримінальної справи відносно та можливість ув`язнення ОСОБА_1 , а також можливе притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , у зв`язку її релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ.

Відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень виходили з того, що позивачами не надано доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Однак таке твердження відповідачів спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 року у справі № 813/2571/18 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рушення.

У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише ступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.