Справа № 400/38/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 р. справа № 400/38/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105

до відповідача:Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв,54018

про:визнання протиправними та скасування рішень від 17.05.2018, від 15.06.2018, від 16.10.2018, визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі-відповідач) про відмову у призначенні пенсії від 17.05.2018 р, 15.06.2018 р. та 16.10.2018 р., визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення пенсії та зобов'язати відповідача призначити виплату пенсії за віком з 05.05.2018 р. в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 1995 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон) щодо заборони виплати пенсії при виїзді на постійне місце проживання за кордон, а відтак з 07.10.2009 р. виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на призначення та виплату пенсії, однак відповідачем відмовлено у призначенні та виплаті пенсії, за призначенням якої представник позивача звернувся 05.05.2018 р.

Відповідач надав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що у відповідача були відсутні підстави для призначення пенсії позивачу, оскільки не дотримано вимоги порядку звернення, передбаченого Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", а саме законодавством не передбачено прийняття заяви про призначення виплати пенсії від особи, яка діє за довіреністю або за дорученням та представляє інтереси іншої особи-пенсіонера.

Суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заяв і клопотань учасники справи суду не подавали.

Процесуальних дій у справі судом не вчинялось.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, у 1995 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Ізпаїлі. Позивач має страховий стаж 36 років, тобто наявні усі необхідні умови для призначення пенсії за віком, встановлені ч. 1 ст. 26 Закону.

05.05.2018 року та 16.07.2018 р. представник позивача на підставі довіреності звертався до відповідача із заявами про призначення позивачу пенсії за віком. До заяви представник позивача додав копії: довіреності, посвідчення особи, РНОКПП, трудової книжки, паспорта для виїзду за кордон, копії дипломів, оригінали довідок з місць роботи, копію листа ПФУ та нотаріально посвідчену та апостильовану заяву про призначення пенсії.

Листом від 17.05.2018 №309-Я-01 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, в якому зазначив, що позивачем, всупереч Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок) необхідно особисто звернутися до УПФУ з відповідною заявою та надати оригінал паспорта або нотаріально засвідчену його копію.

Листом від 15.06.2018 №42/1 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, в якому зазначив, що відсутність реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача є підставою для відмови у призначенні пенсії.

Також, 28.09.2018 р. представником позивача були надіслані до відповідача додаткові документи - а саме довідки про заробітну плату, нотаріально завірені копії довіреностей, посвідчення особи, ІПН, трудової книжки, однак відповідачем відповіддю від 16.10.2018 №652-М-01 було відмовлено в долученні цих документів.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними вказаних рішень та зобов'язати відповідача призначити йому пенсії за віком з 05.05.2018.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" (далі-Закон №1058), пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадкуах, визначених цим Законом; мінімальна пенсія - це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 28 цього Закону, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до ст. 8 Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

При цьому, за ч. 1 ст. 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

За ч. 1 ст. 44 Закону №1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Отже, Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на наведене, позивач, який є громадянином України, але постійно проживає за межами її території, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави щодо належного пенсійного забезпечення.

Також, суд не погоджується з висновком відповідача про особисте звернення позивача, оскільки законним представником є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено статтею 242 Цивільного кодексу України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки.

Відтак, відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні та виплаті пенсії.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У будь-якому випадку згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду, що існують правові підстави не призначати позивачу виплату пенсії.

При цьому, позовна вимога щодо індексації пенсії задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведені, та ч. 2 ст. 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування передбачене щорічне проведення індексації. Також, задоволенню не підлягає вимога щодо виплати компенсації втрати частини доходів, оскільки така виплата стосується нарахованої, але не виплаченої з вини органу Пенсійного фонду пенсії, а в даному випадку пенсія була не лише не нарахована, а взагалі не призначена.

З огляду на наведене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Як визначено ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовими витратами в даній справі є судовий збір, доказів понесення інших судових витрат, сторони суду не подавали. Позивач сплатив судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 28.11.2018 р. з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судові витрати присуджуються позивачу в розмірі 469,87 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105 ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) від 17.05.2018 р., 15.06.2018 р. та 16.10.2018 р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105, ідентифікаційний код НОМЕР_1).

3. Зобовязати Центральне обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105, ідентифікаційний код НОМЕР_1) пенсію за віком, починаючи з 05.05.2018 року, у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

4. У задоволенні вимоги про зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) виплатити пенсію з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходу, відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, 29105, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 469,87 грн.

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз