Справа № 826/6929/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2019 року № 826/6929/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

третя особа Прокуратура Хмельницької області

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення та доповнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Генеральної прокуратури України щодо відмови позивачу у видачі наказу про нарахування та виплату частини заробітної плати у вигляді надбавки, компенсації за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України нарахувати і виплатити позивачу частину заробітної плати у вигляді надбавки, компенсації за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці у розмірі 15 відсотків посадового окладу за період 1997-2001 роки з проведенням відповідної індексації заробітної плати та відрахуванням внесків до фонду соціального страхування;

- вжити заходів щодо включення цих виплат як надбавки за секретність у довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії;

- провести перерахунок місячного заробітку за період з 21 січня 1997 року по 16 серпня 2001 року та нарахувати і виплатити позивачу різницю невиплачених сум;

- надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, тобто за роботу пов'язану з державною таємницею та виплату різниці в місячній заробітній платі за вказаний період провести у розмірі 20 % посадового окладу за першою формою допуску до інформації, що становить державну таємницю відповідно до наказу прокурора Хмельницької області №4/6т від 28 січня 1997 року та довідки режимно-таємної частини №20-707 від 02 липня 2009 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем в період з 28 січня 1997 року по 16 серпня 2001 року всупереч вимог статті 30 Закону України «Про державну таємницю» від 21 квітня 1994 року та Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414, надбавка за роботу із секретними документами як частина заробітної плати не виплачувалась, хоча факт такої роботи з документами, що становлять державну таємницю, підтверджується довідкою прокуратури області №20-707 від 02 липня 2009 року.

Крім того, позивач повідомив, що невидача наказу про розмір надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не могла та не може бути підставою для відмови в задоволенні заяви та позову позивача. При цьому, підставою для нарахування та виплати такої надбавки може бути видача наказу про допуск і безпосередньо допуск до державної таємниці, адже з нього випливають певні обов'язки та обмеження.

На думку позивача, відсутність відповідного фінансування, так само як і невиконання окремими суб'єктами владних повноважень покладених на них завдань і функцій, не може бути підставою для відмови в перерахунку зарплати для забезпечення достатнього життєвого рівня відповідно до законів України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 травня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що за інформацією прокуратури Хмельницької області форми, в яких містилась інформація про роботу працівників прокуратури області в умовах режимних обмежень у період з 1997 року по 2001 роки відповідно до вимог нормативно-правових актів у сфері охорони державної таємниці знищено у зв'язку з закінченням термінів зберігання, а відтак стосовно ОСОБА_2 відсутня одна з обов'язкових умов, що дає право на виплату компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, а саме підтверджуюча інформація про його фактичну роботу з державною таємницею у період з 28 січня 1997 року по 16 серпня 2001 року, що виключає можливість прийняття рішення про нарахування та виплату зазначеної надбавки.

Додатково представник відповідача стверджує, що існує судове рішення у справі №2а-8861/09/2270/1 про той самий предмет і ті самі підстави спору, яке набрало законної сили та яким встановлено безпідставність позовних вимог.

Крім того, підставою для нарахування працівникам заробітної плати є табель обліку використання робочого часу, ведення якого на час спірних правовідносин, регулювалося наказом Міністерства статистики України від 09 жовтня 1995 року №253 «Про затвердження типових форм первинного обліку» - форми №П-12 та форма №П-13. Зазначена форма застосовується для обліку використання робочого часу всіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням працюючими встановленого режиму робочого часу, розрахунків із працівниками по заробітній платі та отримання інформації за відпрацьований час. Разом з тим, ОСОБА_2 у 1997-2001 роках у трудових відносин з Генеральною прокуратурою України не перебував, табель обліку використання робочого часу на нього не подавався, відтак нараховувати і виплачувати позивачу заробітну плату в будь-якій частині у Генеральної прокуратури України підстав немає.

Також, за переконанням відповідача, у органів прокуратури відсутні правові підстави для видачі довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що представник відповідача обмежився відомчими інструкціями і не проаналізував вимоги спеціальних законів, а саме - Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про державну таємницю». Крім того, за твердженнями позивача, він був прийнятий на службу в органи прокуратури України, а не в окремий обособлений підрозділ - прокуратуру Хмельницької області, а відтак саме Генеральною прокуратурою України повинні були бути вжиті заходи щодо оплати позивачу частини заробітної плати у вигляді надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, якщо виникли питання щодо недофінансування прокуратури Хмельницької області на вказаній ділянці.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наказу прокурора Хмельницької області від 07 серпня 2001 року №331-о радника юстиції ОСОБА_1 з 16 серпня 2001 року звільнено з посади старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, державної митної служби та прикордонної охорони при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

З листа прокуратури Хмельницької області від 25 вересня 2015 року №18-3152.14, надісланого позивачу за результатами розгляду його звернення щодо нарахування і виплати компенсації, надбавки за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці за період з 21 липня 1997 року по 16 серпня 2001 року, вбачається, що відповідно до штатного розпису за період 1997 року по 2001 рік надбавка до заробітної плати за доступ до державної таємниці виплачувалась лише прокурору Хмельницької області та начальнику режимно-таємної частини прокуратури області. Іншим працівникам прокуратури області за відсутності достатніх бюджетних асигнувань на утримання вказана надбавка не нараховувалась та не виплачувалась.

Зазначені доводи підтверджуються і постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року, якими позивачу відмовлено в задоволенні позову до прокуратури області про зобов'язання провести нарахування та виплату компенсації за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

У вказаних рішеннях зазначено, що позивач був вправі звернутись до суду з позовом про стягнення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, однак не скориставшись своїм правом позивачем без поважних причин пропущено строк для звернення до суду.

06 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України із заявою, в якій просив прийняти заходи щодо нарахування та виплати йому частини заробітної плати у вигляді надбавки за доступ до державної таємниці у розмірі 20 % посадового окладу за формою 1 допуску та видачі з цього приводу наказу чи розпорядження, відрахувати з надбавки необхідні страхові внески до Фонду соціального страхування та включити виплати цієї надбавки до довідки про зарплату для перерахунку пенсії.

Листом від 12 травня 2016 року №18-944-вих-16 Генеральна прокуратура України повідомила позивачу, що вирішити питання щодо нарахування та виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень неможливо, оскільки відсутня одна з умов, що дає права на таку виплату, а саме інформація про роботу з державною таємницею у період з 28 січня 1997 року до 16 серпня 2001 року. Окрім того зазначено, що це питання було предметом судового розгляду. Обґрунтованість дій прокуратури області по не виплаті зазначеної надбавки підтверджено постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2009 року, яка залишена без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року та Вищого адміністративного суду України від 09 липня 2012 року.

Незгода позивача із діями відповідача стосовно відмови у видачі наказу про нарахування та виплату частини заробітної плати у вигляді надбавки, компенсації за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці, та, як наслідок, не нарахування та невиплата вказаної надбавки, зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працював в прокуратурі Хмельницької області на посадах помічника прокурора області з питань нагляду за додержанням законів про національну безпеку, державний кордон та митну справу з 21 січня 1997 року по 27 березня 2000 року та старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, державної митної служби та прикордонної охорони при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства з 02 жовтня 2000 року по 16 серпня 2001 року.

При цьому, на займаних посадах позивач з 28 січня 1997 року мав допуск до державної таємниці за формою 1 та працював в умовах режимних обмежень з відомостями та їх носіями, що мають ступінь секретності «цілком таємно», «таємно», що підтверджується довідкою прокуратури Хмельницької області від 02 липня 2009 року №20-707вих-09.

Як зазначалось вище, наказом прокурора Хмельницької області №331-о від 07 серпня 2001 року позивач з 16 серпня 2001 року звільнений з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років.

При цьому, наявними матеріалами підтверджується та відповідачем не заперечується, що позивачу у період з 28 січня 1997 року по 16 серпня 2001 року не виплачувалась надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) як особі, яка працює в умовах режимних обмежень.

Вимогами статті 30 Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року №3855-ХІІ (далі - Закон України від 21 січня 1994 року №3855-ХІІ в редакції станом на момент існування спірних правовідносин) визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Види, розміри і порядок надання компенсації працівникам державних органів, підприємств, установ і організацій, а також військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень) визначає Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414 (далі - Положення №414 в редакції станом на момент існування спірних правовідносин).

Пунктом 2 Положення №414 визначено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Вимогами пунктів 5, 6 Положення №414 передбачено, що такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов'язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначається державним органом, підприємством, установою, організацією, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується за наявності дозволу (ліцензії) на діяльність, пов'язану з державною таємницею, відповідно до статті 19 Закону України «Про державну таємницю».

Аналіз наведених норм свідчить, що безпосередньо державний орган, де працюють особи в умовах режимних обмежень визначає розмір надбавки за роботу в умовах режимних обмежень та здійснює виплату такої надбавки, а відтак оскарження дій Генеральної прокуратури України щодо відмови у видачі наказу про виплату надбавки та зобов'язання Генеральної прокуратури України вбачається судом заявленням вимог до неналежного відповідача, оскільки матеріалами справи підтверджується, що у період з 28 січня 1997 року по 16 серпня 2001 року позивач перебував у трудових відносинах з прокуратурою Хмельницької області.

Крім того, суд звертає увагу, що в судовому порядку встановлено можливість заявлення позивачем вимоги про стягнення суми неотриманої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, відтак оскарження дій відповідача щодо відмови у видачі наказу про нарахування та виплату частини заробітної плати у вигляді надбавки, компенсації за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці, на думку суду, є неналежним способом відновлення порушеного права.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач мав право за характером своєї службової діяльності на компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень з 28 січня 1997 року по дату свого звільнення, а саме по 16 серпня 2001 року в розмірі 15 відсотків, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до вимог статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Аналогічні норми містить стаття 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1994 року №108/95-ВР (далі - Закон України від 24 березня 1994 року №108/95-ВР).

Статтею 2 Закону України від 24 березня 1994 року №108/95-ВР врегульовано питання структури заробітної плати. Так, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 2 статті 4 Закону України від 24 березня 1994 року №108/95-ВР визначено, що для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Частиною 1 статті 7 Закону України від 21 січня 1994 року №3855-ХІІ визначено, що фінансування витрат на здійснення діяльності, пов'язаної з державною таємницею, в бюджетних установах і організаціях здійснюється за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів. Кошти на зазначені витрати передбачаються у відповідних бюджетах окремим рядком. Зазначені витрати інших установ і організацій, а також підприємств відносяться до валових витрат виробника продукції, виготовлення якої пов'язано з державною таємницею.

Тобто, наведеною нормою чинного законодавства на бюджетні установи покладається обов'язок щодо передбачення витрат на здійснення діяльності, пов'язаної з державною таємницею, окремим рядком відповідного бюджету.

Факт наявності коштів на оплату надбавок до заробітної плати за доступ до державної таємниці у період з 1997 року по 2001 року підтверджується листом прокуратури Хмельницької області від 25 вересня 2015 року №18-3152.14, відповідно до змісту якого вказана надбавка виплачувалась, однак лише прокурору Хмельницької області та начальнику режимно-таємної частини прокуратури області.

Відтак, відсутність достатніх бюджетних асигнувань, виділених на виплату надбавок до заробітної плати за доступ до державної таємниці, не можу бути єдиною та достатньою підставою для невиплати її позивачу.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За таких обставин, зважаючи на вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку, що наявні підстави для нарахування і виплати позивачу частини заробітної плати у вигляді надбавки, компенсації за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці у розмірі 15 відсотків посадового окладу за період 1997-2001 роки з проведенням відповідної індексації заробітної плати та відрахуванням внесків до фонду соціального страхування. Однак, з огляду на обов'язок здійснення такого нарахування та виплати саме у роботодавця, вказані вимоги повинні бути заявлені до прокуратури Хмельницької області, як державного органу, в якому ОСОБА_1 проходив службу в період 1997-2001 роки.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 визначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В частині позовних вимог про вжиття заходів щодо включення цих виплат як надбавки за секретність у довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії, суд зазначає, що Верховним Судом, зокрема, у справі №674/900/16-а щодо пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників у постанові від 20 лютого 2018 року викладено правову позицію про те, що з 01 січня 2015 року - дня набрання чинності Законом №76-VIII, яким, зокрема, частину 18 статті 50-1 Закону №1789-ХІІ викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України», а в подальшому у зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 року Закону №1697-VІІ, який містить аналогічну норму - Урядом не було прийнято відповідний нормативно-правовий акт, позаяк і не було визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, тому пенсії, призначені за статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.

Тобто, оскільки на час виникнення спірних правовідносин не прийнято і не діють нормативно-правові акти, що регламентують умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, вимоги позивача щодо включення виплат як надбавки за секретність у довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Решта позовних вимог є похідними від тих, які повинні бути заявлені до прокуратури області, а відтак суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні адміністративного позову повністю.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи представника позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову у зв'язку із заявленням позовних вимог до неналежного відповідача.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а також враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко