Справа № 280/902/19
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 березня 2019 року (о 17 год. 00 хв.)Справа № 280/902/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В. за участю секретаря судового засідання Аксьонової С.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" (72242, Запорізька область, Веселівський район, с.Таврія, вул. Центральна, 6, ) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69006, м.Запоріжжя, пр. Металургів, 6) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

04.03.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Державне підприємство «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (далі - позивач) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.02.2019 по зведеному виконавчому провадженню №44561389, винесену працівником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, якою було арештовано майбутній врожай на земельних ділянках державного підприємства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 808/33/17, яка набрала законної сили 23.05.2017, відповідача зобов'язано провести виконавчі дії по зведеному виконавчому провадженню № 44561389/7 в порядку визначеному ст. 34, 35 та 37 Закону України «Про виконавче провадження» та застосувати положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Позивач повідомив відповідача про наявність обставин визначених ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», та просив надіслати виконавчі документи по зведеному виконавчому провадженню до центрального органу виконавчої влади для безспірного списання коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачів та зупинити вчинення виконавчих дій по зведеному виконавчому провадженню в порядку ст.ст. 34 та 35 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 05.10.2016) до моменту повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу. Між тим, відповідачем не виконується рішення суду, а навпаки 30.05.2017 та 12.07.2017 державним виконавцем знову винесені постанови у зведеному виконавчому провадженні №44561389, про накладення арешту на всі посіви соняшника на площі 2429 га та 67 га посівів ярового ячменю, які оскаржені позивачем у судовому порядку та скасовані судовими рішеннями у справах №808/1750/17 та №808/2227/17. Державним виконавцем 22.02.2019 знов винесено постанову про опис та арешт майна по зведеному виконавчому провадженню №44561389, якою описано та накладено арешт на майбутній врожай посівів озимих культур на земельних ділянках. Представник позивача наголошує, що арештовані зернові культури є основним засобом виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства та на які встановлено мораторій, відповідно до Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна». З урахуванням викладеного просить визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.02.2019 по зведеному виконавчому провадженню №44561389. З урахуванням вищезазначеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 06.03.2019 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 15.03.2019.

15.03.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх. №10321), в якому зазначає, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження №44561389/7 в кількості 29 проваджень щодо стягнення з позивача заборгованості у загальному розмірі 14891458,41 грн. Так, постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.02.2019 описано та арештовано майбутній врожай посівів озимих культур на земельних ділянках, які передані в оперативне управління боржнику та обліковуються на балансі підприємства боржника. В ході проведення опису, виконавцем помилково не зазначено площу, на якій розташований майбутній врожай ріпака на зерно. Постановою про виправлення помилки від 14.03.2019 виконавцем виправлено зазначено помилку та зазначено розмір площі посівів майбутнього врожаю. Стверджує, що мораторій на примусову реалізацію майна підприємства в даному випадку не розповсюджується, у зв'язку з наявністю на виконанні виконавчих документів про стягнення заборгованості по виплаті єдиного соціального внеску та судових рішень стягувачами за якими є державні підприємства. Крім того, зернові культури не є основними засобами виробництва, а отже на них не розповсюджується дія мораторію встановленого Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна». Разом з цим, наразі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 808/33/17 та рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 постановою Верховного суду від 28.02.2019 у справі № 808/33/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, зобов'язання щодо передачі до органів казначейського обслуговування виконавчих проваджень, які підпадають під дію Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» згідно з судовим рішенням у справі № 808/33/17 відсутній. Вважає, дії державного виконавця щодо винесення спірної постанови правомірними та такими що відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що оскаржувана постанова є правомірною та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

15.03.2019 до суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження (вх. № 10338). Представник відповідача також просить суд розглядати справу у порядку письмового провадження. Проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4 с. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, Державне підприємство «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» () зареєстровано 29.10.1993, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Відповідно до п. 1.1. Статуту, підприємство засноване на основі державної власності, перебуває у віддані Національної академії аграрних наук України, як органу управління державним майном.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження №44561389 щодо стягнення з Державного підприємства «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» 14 891 458,41 грн. у кількості 29 проваджень.

22.02.2019 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області Половніковим Р.С. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у зведеному виконавчому провадженні №44561389, якою описано та арештовано майбутній врожай посівів озимих культур на земельних ділянках, які передані в оперативне управління боржнику та обліковуються на балансі підприємства боржника.

Так, судом встановлено, що в ході проведення опису, виконавцем помилково не зазначено площу, на якій розташований майбутній врожай ріпака на зерно.

Постановою про виправлення помилки від 14.03.2019 виправлено зазначено помилку та зазначено розмір площі посівів майбутнього врожаю ріпака на зерно - 2133,00 га.

Не погоджуючись із винесеною постановою від 22.02.2019 позивач звернувся до суду із цим позовом.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 № 1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тільки Законом України «Про виконавче провадження», а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Положеннями ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Таким чином, згідно з пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частинами 1 та 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Згідно із ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Водночас, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI.

Так, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (ч. 1 ст. 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до частини 1 ст. 2 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство.

Стаття 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Зокрема, частинами 1, 2 статті 4 Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства не виконано протягом 6-ти місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, вказаним Законом передбачена спеціальна норма для виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Так, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний враховувати і норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Водночас, суд бере до уваги Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 № 2864-ІІІ. Цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових комплексів державних підприємств, захисту інтересів держави під час реалізації майна господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25%.

Стаття 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» вказує: «Встановити мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25%, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Отже, вищезазначені норми діють на захист майна державних підприємств в разі застосування примусової реалізації їх майна.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в силу свого Статуту Державне підприємство «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» - є державним підприємством; при цьому учасники справи не спростовують інформацію, що частка майна в статутному фонді Державного підприємства «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» становить 100%.

Статтею 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», передбачено, що для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Разом з цим, оскаржувана постанова про опис та арешт майна від 22.02.2019 складена з порушенням ст. ст. 1, 2 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», оскільки саме врожай для науково-дослідного господарства забезпечує підприємству ведення виробничої діяльності.

Оскільки частиною 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що протягом 10-ти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною 2 цієї статті, то керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобов'язаний був подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомити в установленому порядку стягувача.

Досліджуючи пункти 2-4, 9 частини 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд зазначає, що вказаною нормою регламентовано повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, якщо (пункти 2-4, 9):

у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Таким чином, з урахуванням норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» керівник відповідача як керівник відповідного органу державної виконавчої служби мав подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що мораторій на примусову реалізацію майна підприємства у даному випадку не розповсюджується, оскільки Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачена спеціальна норма для виконання рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства.

Крім того, в силу ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов'язково зазначаються розмір земельної ділянки, цільове призначення, наявність комунікацій тощо - якщо опису підлягає земельна ділянка. Оскільки майбутній врожай, безпосередньо пов'язаний з земельною ділянкою на якій він зростає, то зазначення цільового призначення земельної ділянки є необхідністю, оскільки засіяне зерно невідривне від землі та до зняття врожаю має ознаки нерухомого.

Так, боржником є державне підприємство зі 100% часткою держави в особі Національної академії аграрних наук України. В силу пункту 4.4 Статуту передбачено, що земельні ділянки, які надані в постійне користування підприємству для розміщення його об'єктів, здійснення науково-дослідної та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродуктивного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії і цим Статутом, є державною власністю.

Крім того, відповідно до п. 6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно ч.5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Згідно ч.3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Спірна постанова містить опис майна, на яке накладено арешт, а саме: майбутній врожай озимої пшениці, ячменя жита та ріпака, розташованого на земельних ділянках позивача із зазначеним площі земельної ділянки. Таким чином, державним виконавцем накладено арешт та складено опис майна, яке на час складення спірної постанови ще не існує. Отже і скласти опис майна, яке ще не існує не є можливим.

Також суд звертає увагу, що в оскаржуваній постанові відповідачем вказані кадастрові номери земельних ділянок, а саме: № 00003 та № 00004.

Проте, як вбачається із Державних актів на право постійного користування земельними ділянками (а.с. 95-98), вказані відповідачем номери не є кадастровими номерами земельних ділянок, а є номерами реєстрації відповідних актів в Книзі реєстрації державних актів.

Відтак, оскаржувана постанова не містить відомостей про кадастрові номери земельних ділянок.

Крім того, державним виконавцем не доведено дотримання ним під час складення спірної постанови вимог ч.3 ст. 56 та ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на майно боржника у розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що під час складення спірної постанови відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України; необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та не пропорційно.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Державного підприємства «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (72242, Запорізька область, Веселівський район, с.Таврія, вул. Центральна, 6, ) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69006, м.Запоріжжя, пр. Металургів, 6) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 22.02.2019 по зведеному виконавчому провадженню №44561389, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Половніковим Романом Сергійовичем, якою описано та накладено арешт на майно:

майбутній врожай пшениці озимої на площі 199 га, розташований на земельних ділянках № 00003 та № 00004, що належить боржнику, територія Таврійської сільської ради;

майбутній врожай ячменю озимого на площі 982 га, розташований на земельних ділянках № 00003 та № 00004, на території Таврійської сільської ради;

майбутній врожай жито на площі 41,00 га, розташований на земельних ділянках № 00003 та № 00004, на території Таврійської сільської ради, що належить боржнику;

майбутній врожай ріпака на зерно, розташований на земельних ділянках № 00004 та № 00003, на території Таврійської сільської ради, що належить боржнику.

Стягнути на користь Державного підприємства «Дослідне господарство «Таврія» Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, в 10-денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 18.03.2019.

Суддя Ю.В. Калашник