Справа № 0340/1865/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/706/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року (головуючого судді Плахтій Н.Б.) розглянуте у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк у справі № 0340/1865/18 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.09.2018 звернулася в суд з позовом до иконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області в якому просить визнати протиправним та скасування пункту 6 рішення Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №182 від 19.06.2018 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на переведення житлових приміщень по АДРЕСА_1, що належать їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Бобак Ж.С. і зареєстрованого в реєстрі №1375, у нежилі з метою розробки проекту та проведення реконструкції вказаних вбудованих приміщень під промтоварний магазин з підстав незаконності його прийняття та зобов'язати повторно розглянути питання про можливість надання дозволу ОСОБА_1 на переведення вказаних житлових приміщень у нежилі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та просить скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що реконструкції під магазин підлягає тільки її приватна квартира, яку придбала за для створення торгового приміщення невиробничої сфери. На жодні інші приміщення, які можуть чи знаходяться у приватній спільній частковій власності власників приватизованих квартир вона в жодному разі не претендує та при реконструкції власної квартири їх інтересів і прав не порушить. Квартира належить їй на праві приватної власності, її реконструкція з улаштуванням окремого входу не порушують нічиїх прав та інтересів, оскільки допоміжні та внутрішні приміщення будинку не зачіпаються, технічне обладнання не змінюється. Продаж не продовольчих товарів не є виробництвом. Отримання нею дозволу на переведення квартири з житлового фонду у нежитловий лише передує розробці проекту реконструкції, який підлягає затвердженню Виконкомом, а отже не може будь-яким чином впливати на права мешканців та власників сусідніх квартир до можливого затвердження такого проекту із зазначенням конкретного способу проведення реконструкції цієї квартири. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 319, 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, в тому числі і для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідач подавав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача Антонюк Т.М. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Бобак Ж.С. і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1375 (аркуші справи 11-13).

Вказана квартира розташована на першому поверсі трьохповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 33,9 кв.м., загальна площа квартири 54,3 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виданим Комунальним підприємством «Волиське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06.09.2016 площею 32,9 кв.м. (аркуші справи 9-10).

01.06.2018 позивач звернулася до Нововолинської міської ради із заявою про надання дозволу на переведення із житлового в нежитловий фонд житлового приміщення (квартири), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності, з подальшою реконструкцією під промтоварний магазин без добудови та здійснення в ньому підприємницької діяльності (аркуш справи 47)

Пунктом 6 рішення Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №182 від 19.06.2018, позивачу відмовлено у наданні дозволу на переведення житлових приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 54,3 кв.м., що належать їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Бобак Ж.С. і зареєстрованого в реєстрі №1375, у нежилі шляхом розробки проекту та проведення реконструкції вказаних вбудованих приміщень під промтоварний магазин, враховуючи, що гр. ОСОБА_1 не надала згоди всіх сусідів-мешканців будинку, квартири яких межують з даними приміщеннями (аркуш справи 8).

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено зміст права власності, зокрема це право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

За правилами частини першої статті 320 цього ж Кодексу власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною п'ятою статті 319 ЦК України передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Житло є специфічним об'єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 6 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до статті 8 ЖК УРСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 7, частини першої статті 8 ЖК УРСР у виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням виконавчого комітету обласної і міської ради народних депутатів.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 №687-XIV під час організації та виконання будівельних робіт не повинні бути порушені права та інтереси суміжних землекористувачів, а також власників будинків і споруд.

Статтею 5 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 №2780-XII передбачено, що при здійснені містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні, зокрема, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів об'єктів нерухомості, що оточують місце будівництва.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження, але з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Отже, за нормами чинного законодавства, для проведення перебудови та переобладнання житлових приміщень в нежитлові власники таких приміщень зобов'язані в обов'язковому порядку отримати згоду власників суміжних приміщень.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі №2а-4383/10/1412, від 23.10.2018 у справі №728/2655/15-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п'ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Таким чином, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. А відтак, виконавчий орган міської ради вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Інтерсплав проти України» (№803/02) Європейський Суд з прав людини наголосив, що втручання державних органів в право власності має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

У своєму рішенні «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany №46720/99, №72203/01 і №72552/01) Європейський суд з прав людини зазначив: «Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми [три чітко сформульовані правила]: перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів… Ці норми не є окремими, а пов'язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі».

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Зміст наведеної практики Європейського суду з прав людини як судового органу, що вправі надавати тлумачення положенням Конвенції, які Україна визнала обов`язковими для застосування, свідчить, що передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень того чи іншого рішення, яке певним чином обмежує право особи, повинно бути виправдане та жодним чином не порушувати баланс інтересів як держави у цілому, так і кожної особи окремо.

Так, на виконання повноважень у сфері управління об'єктами житлово-комунального господарства рішенням Нововолинської міської ради Волинської області від 12.10.2017 №19/12 затверджено Порядок переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об'єктів невиробничої сфери і нежитлових приміщення у житлові в місті Нововолинську (далі - Порядок №19/12).

Відповідно до пункту 1.11 Порядку №19/12 переведення приміщень та спорудження будь-яких прибудов до приміщень (квартир, будинків), що розміщуються у житлових будинках, дозволяється за наявності письмової згоди на це балансоутримувача та власників прилеглих квартир житлового будинку (прилеглими вважаються приміщення, які мають спільні стіни або знаходяться безпосередньо над чи під приміщеннями, які переводяться або до яких здійснюється прибудова).

Пунктом 2.1 Порядку №19/12 передбачено, що власник житлових приміщень або уповноважена ним особа за дорученням подає до виконавчого комітету Нововолинської міської ради наступні документи, зокрема: заяву на ім'я міського голови про надання дозволу на переведення житлових приміщень у нежитлові із зазначенням функціонального призначення, в яке планується перевести приміщення; якщо приміщення розміщені у багатоквартирному будинку - письмову згоду повнолітніх власників (наймачів) суміжних квартир чи приміщень (на поверсі, вище та нижче на один поверх), завірену ЖЕК, ОСББ, ЖБК.

Згідно з пунктом 2.4 Порядку №19/12 виконком на підставі поданих матеріалів приймає рішення про надання дозволу або відмову в наданні дозволу на переведення житлових приміщень із житлового фонду в нежитловий із зазначенням функціонального призначення, в яке планується перевести приміщення.

Отже, Порядком переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об'єктів невиробничої сфери і нежитлових приміщення у житлові в місті Нововолинську, затвердженим рішенням Нововолинської міської ради Волинської області від 12.10.2017 №19/12, передбачено, що переведення житлових приміщень, що розміщуються у багатоквартирному будинку, дозволяється лише за наявності письмової згоди на це повнолітніх власників (наймачів) суміжних квартир чи приміщень (на поверсі, вище та нижче на один поверх), завіреної ЖЕК, ОСББ, ЖБК.

Вказаний Порядок як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи є чинним, що не заперечується позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем разом із заявою про надання дозволу на переведення житлового приміщення (квартири, що розташована по АДРЕСА_1, в м. Нововолинську) у нежитлове під розміщення об'єкту невиробничої сфери, а саме промтоварного магазину без добудови, подано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, план квартири та технічну характеристику квартири (аркуші справи 47-49), однак не надано письмової згоди власників суміжних житлових приміщень, які знаходяться в житловому будинку по вул. Св. Володимира, 30, в м. Нововолинську, що є підставою для відмови в наданні зазначеного вище дозволу.

Щодо доводів скаржника із посиланням на те, що реконструкції під магазин підлягає тільки її приватна квартира, яку придбала за для створення торгового приміщення невиробничої сфери та не буде впливу на суміжні приміщення є необґрунтованим, оскільки позивачем порушено Порядок переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об'єктів невиробничої сфери і нежитлових приміщення у житлові в місті Нововолинську, який є чинним, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для відмови у наданні дозволу на переведення житлових приміщень по АДРЕСА_1, що належать їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Бобак Ж.С. і зареєстрованого в реєстрі №1375, у нежилі з метою розробки проекту та проведення реконструкції вказаних вбудованих приміщень під промтоварний магазин з підстав незаконності його прийняття стало те, що ОСОБА_1 до заяви додано не всі документи, передбачені Положенням, а не висновок відповідача про те, що в результаті реконструкції буде порушено права власників суміжних користувачів.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що норми чинного законодавства не містять про обов'язковість згоди мешканців прилеглих квартир для розміщення громадського призначення чи переведення приміщення із житлового фонду у нежитловий слід зазначити, що у разі перебування приміщення, у якому планується таке розміщення, в статусі житлового, необхідним є дотримання процедури переведення його у нежитлове.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді та не стосуються меж перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність пункту 6 рішення виконавчого комітету Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області №182 від 19.06.2018, яким ОСОБА_5 відмовлено у наданні дозволу на переведення житлових приміщень по АДРЕСА_1, загальною площею 54,3 кв.м., у зв'язку з ненаданням згоди всіх сусідів-мешканців будинку, квартири яких межують з даними приміщеннями, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні відмовлено правомірно, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року у справі №0340/1865/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 18.03.2019