Справа № 824/896/18-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/896/18-а

Головуючий у 1-й інстанції:Боднарюк Д.М.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

14 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Держпраці у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що цивільно-правові договори, які укладені з працівниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 узгоджуються з вимогами цивільного законодавства та Кодексу законів про працю України. Зазначає, що вказані в акті інспекційного відвідування працівники: не приймались на роботу за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; на них не поширювались правила внутрішнього трудового розпорядку; відносини з цими працівниками не мали характеру трудових відносин; цивільно-правові договори про надання послуг на час перевірки були чинними і ніким не скасовані; перевірка дотримання цивільного законодавства України не входить до повноважень відповідача - тому висновки відповідача про порушення позивачем вимог норм КЗпП України, щодо не оформлення трудових відносин із даними фізичними особами та інші порушення в сфері трудового законодавства є необґрунтованими.

Разом з тим зазначає, що станом на 05 вересня 2018 року, на дату винесення оскаржуваних постанов, не являвся суб'єктом підприємницької діяльності, а саме - фізичною особою - підприємцем, згідно запису про припинення підприємницької діяльності, про що також повідомив і відповідача станом на час прийняття спірних рішень.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог скасувати, прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

13 лютого 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що на підставі наказу від 14.08.2018 року № 463 "Про проведення інспекційного відвідування", який прийнято на підставі інформації ГУПФУ у Чернівецькій області від 08.08.2018 року № 21069/03 щодо роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно - правових договорів за червень 2018 року та щодо страхувальників, у яких кількість застрахованих осіб, які виконують роботи за цивільно-правовими договорами, більше ніж чисельність штатних працівників у червні 2018 року та/або їх кількість значно збільшена у порівнянні з попереднім звітним місяцем, відповідачем в період з 16.08.2018 року по 17.08.2018 року було проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (а.с.77).

17.08.2018 року за результатами інспекційного відвідування Управлінням Держпраці у Чернівецькій області складено акт №ЧВ-566/18/423/АВ, яким встановлено у позивача наступні порушення законодавства:

- пп.6 ч.1 та ч.3 статті 24 КЗпП України "Укладення трудового договору". Зокрема працівники ОСОБА_4 в період з 01.07.2017 року по 17.08.2018 року та ОСОБА_5 в період з 01.01.2018 року по 17.08.2018 року були допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу;

- Постанови КМУ від 17 червня 2015 року № 413 "Про порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу". Зокрема підприємець ОСОБА_3 не повідомив територіальний орган Державної фіскальної служби у Вижницькому районі Чернівецької області про прийняття вищевказаних працівників на роботу за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором;

- ч.2 ст. 48 КЗпП абз. 2 п.1.1. глави 1 Інструкції № 58, а саме підприємцем не ведуться трудові книжки на працюючих в нього працівників: ОСОБА_4 в період з 01.07.2017 року по 17.08.2018 року та ОСОБА_5 в період з 01.01.2018 року по 17.08.2018 року;

- ст. 142 КЗпП України "Правила внутрішнього трудового розпорядку. Статути і положення про дисципліну". Зокрема у підприємця відсутні правила внутрішнього трудового розпорядку;

- ч.2 ст. 30 ЗУ "Про оплату праці" - впродовж з 01.07.2017 року по 10.08.2018 року у підприємця не вівся облік виконуваної працівниками роботи та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Не вівся облік робочого часу роботи працівників за типовою формою П-5 "Табель обліку використання робочого часу", яка застосовується для обліку використання робочого часу всіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час, розрахунку заробітної плати, тощо. Відсутні платіжно-розрахункові відомості щодо нарахування та виплати заробітної плати найманим працівникам за вказаний період. (а.с.12-16)

03.09.2018 року ОСОБА_5 надав пояснення, що у січні 2018 року уклав цивільно - правовий договір про надання послуг з ФОП ОСОБА_3 Він періодично за викликом ОСОБА_3 виконує роботу у складському приміщенні, графіку в нього немає, він не здійснює торгівлю або посередницьку діяльність. Зазначено, що він хотів працювати на умовах цивільно - правового договору з оплатою праці за фактично виконану роботу відповідно до акту виконаних робіт. (а.с.60)

03.09.2018 року ОСОБА_4 надала пояснення, зі змісту яких встановлено, що у січні 2018 року уклала цивільно - правовий договір про надання послуг з ФОП ОСОБА_3 Виконувала роботу на вигідних для неї умовах. Періодично за повідомленням (викликом) ОСОБА_3 здійснює консультативні послуги щодо можливості необхідності придбання та реалізації товару, прибирання території місць розміщення товарів у магазині та на манекенах для більш привабливого вигляду. Зазначила, що не працює щоденно, не здійснює торгівлю або посередницьку діяльність. Вказала, що хотіла працювати на умовах цивільно - правового договору з оплатою праці за фактично виконану роботу відповідно до акту виконаних робіт. (а.с.62)

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських організацій ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа - підприємець 03.04.2000 року, вид діяльності - діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту. Дата припинення підприємницької діяльності - 04.09.2018 року. (а.с.21-22)

05.09.2018 року ОСОБА_3 повідомив посадових осіб відповідача, що він не може бути притягнутий до відповідальності за ст.41 ч.3 Кодексу України про адміністративне правопорушення та за статтею 265 Кодексу законів про працю України, оскільки згідно довідки Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції від 04.09.2018 року в нього відсутня заборгованість з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів.

Також, зазначив, що в його діях не має складу адміністративного правопорушення і він не являється суб'єктом такого правопорушення, так, як згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців так громадських формувань станом на 04.09.2018 року та станом на 05 вересня 2018 року - дату розгляду Акту інспекційного відвідування №ЧВ-566/18/423/АВ від 17.08.2018 року та дату прийняття рішення про накладення штрафу, він не являється суб'єктом підприємницької діяльності, фізичною особою - підприємцем, оскільки діяльність припинено згідно запису №3003849 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем". (а.с.20)

05.09.2018 року посадовими особами відповідача на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", частини 3 статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України - винесено постанову про накладення штрафу на позивача в сумі 223380,00грн. (а.с.17-18)

05.09.2018 року посадовими особами відповідача на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", частини 3 статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, та на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпП України - винесено постанову про накладення штрафу на позивача в сумі 3723,00грн. (а.с.19)

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними позивач звернувся до суду для їх скасування.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у своїй діяльності дотримано всіх законодавчо визначених критеріїв в частині укладеного цивільно - правового договору з працівником ОСОБА_5, а відповідачем не спростовано та не надано доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначеного договору, саме по характеру робіт, які виконував ОСОБА_5 При цьому, в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України трудові відносини з ОСОБА_4 не були належним чином оформлені, у зв'язку з чим рішення відповідача в цій частині є правомірним.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що позивач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. При цьому відповідач також не оскаржував рішення суду першої інстанції в цій частині, більше того у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги ОСОБА_3 лише щодо висновків суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V).

Відповідно до статті 1 Закону № 877-V, державний нагляд (контроль) це - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно частини 1 статті 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі Положення), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю - визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці - Держпраці та її територіальних органів.

З огляду на вищезазначені обставини, очевидним є те, що предметом перевірки позивача було питання дотримання вимог законодавства про працю, в даному випадку оформлення трудових відносин з найманими працівниками та порушення іншого трудового законодавства.

Законодавством визначено фінансові санкції для роботодавців за порушення в оформленні трудових відносин з працівниками. Метою винесення постанов, є усунення конкретного виявленого порушення вимог трудового законодавства, які мають на меті забезпечення виконання вимог законів про працю та оплату праці, сплати до бюджету відповідних платежів.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності постанови № ЧВ -566/18/423/АВ/П/2ПТ-1ФС/239 від 05 вересня 2018 року, в частині накладення на позивача штрафу у сумі 111690,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно положень частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року N 9 Про практику розгляду судами трудових спорів роз'яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Нормами статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Натомість, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Як зазначалось вище, предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З аналізу наведеної норми суд приходить до висновку про те, що відповідач, як орган державного контролю за дотриманням законодавства про працю, має право застосовувати штраф у разі виявлення відповідного порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова № ЧВ-566/18/423/АВ/П/2ПТ/ТД-1ФС/239 винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин позивача з фізичними особами ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.01.2018 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено цивільно - правовий договір. Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2018 року. (пункт 4).

Згідно пункту 1 договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання виконувати обов'язки продавця-консультанта, а Замовник зобов'язується своєчасно оплачувати надані Виконавцем послуги.

Вартість послуг Виконавця, виконаних протягом місяця, становить 1600 грн., з урахуванням обкладення податком з доходів фізичних осіб, утримання страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інших обов'язкових зборів (платежів), передбачених чинним законодавством. (пункт 2.1)

Згідно пункту 2.3 договору підтвердженням виконання робіт та підставою для їх оплати є підписаний Сторонами Акт прийому - передачі виконаних робіт (надання послуг), який складається один раз на місяць, не пізніше 3 числа місяця, наступного за розрахунковим. (а.с.26)

28.02.2018 року між ФОП ОСОБА_3 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) складено акт виконаних робіт (надання послуг), зокрема: консультації з рекламації та продажу товару за договором від 01.01.2018 року у лютому 2018 року. Вартість послуг виконавця становить 1600,00 грн.(а.с.27)

28.03.2018 року між ФОП ОСОБА_7 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) складено акт виконаних робіт (надання послуг), зокрема: консультації з рекламації та продажу товару за договором від 01.01.2018 року у лютому 2018 року. Вартість послуг виконавця становить 1600,00 грн. (а.с.28)

30.04.2018 року між ФОП ОСОБА_7 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) складено акт виконаних робіт (надання послуг), зокрема: замовлення, консультації з реалізації за договором від 01.01.2018 року у квітні 2018 року. Вартість послуг виконавця становить 1600, 00 грн. (а.с.29)

29.05.2018 року між ФОП ОСОБА_7 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) складено акт виконаних робіт (надання послуг), зокрема: консультації з продажу товару за договором від 01.01.2018 року у травні 2018 року. Вартість послуг виконавця становить 1600, 00 грн. (а.с.30)

29.06.2018 року між ФОП ОСОБА_7 (замовник) та ОСОБА_4 (виконавець) складено акт виконаних робіт (надання послуг), зокрема: консультаційне замовлення та продажу товарів за договором від 01.01.2018 року у червні 2018 року. Вартість послуг виконавця становить 1600, 00 грн. (а.с.31)

Тобто, з аналізу вищезазначених обставин вбачається, що відносини з працівником ОСОБА_4, яка фактично здійснювала роботу продавця - консультанта оформлені шляхом укладення цивільно-правового договору. При цьому, за своїм характером такі роботи фактично є трудовими, оскільки не містять конкретних фізичних величин або ж об'ємів робіт.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України було допущено працівника ОСОБА_4 до роботи продавцем - консультантом без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що наявні у справі докази, в тому числі пояснення ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_4, свідчать про доведеність факту виконання трудових обов'язків ОСОБА_4 з 01.01.2018 року по 17.08.2018 року без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС України про прийняття працівника на роботу, що вказує на порушення вимог законодавства про працю.

У зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова контролюючого органу № ЧВ-566/18/423/АВ/П/2ПТ-ТД-1ФС/239 від 05 вересня 2018 року про накладення на позивача штрафу в сумі 111690,00 гривень в частині допуску до роботи фізичної особи ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформлення наказу чи розпорядження власника, є правомірною та не підлягає скасуванню.

Стосовно ж доводів апелянта про те, що постанова №ЧВ-566/18/423/АВ/П/2ПТ-ТД-1ФС/239 від 05 вересня 2018 року про накладення на нього штраф у сумі 3723, 00 гривень, за не ведення обліку виконуваної працівниками роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку, обліку робочого часу, відсутність платіжно-розрахункових відомостей на підставі абз.8 ч.2 ст.265 КЗпП України (за порушення ч.2 ст.30 ЗУ "Про оплату праці" та порушення Постанови КМУ від 17.06.2015 року №413, ч.2 ст. 48 КЗпП України, ст. 142 КЗпП України) також є протиправною та підлягає скасуванню, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Частиною 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" визначено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Норми Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17 червня 2015 р. передбачають, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Відповідно до частини 2 статті 48 КЗпП України, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Згідно статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Проаналізувавши наведені норми законодавства та враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки відповідача, які викладені в акті інспекційного відвідування в частині наявних порушень зі сторони позивача, щодо невиконання наведених вище вимог законодавства по укладеному трудовому договору №2 від 01.02.2017 року з ОСОБА_4 (а.с.104), в тому числі і щодо укладення цивільно-правового договору з нею. Зокрема, як вбачається з акту перевірки, а так само встановлено в ході судового розгляду справи, позивачем не забезпечено облік виконуваної роботи, робочого часу, витрат на оплату праці, і т.і. ОСОБА_4 в період з 01.07.2017 року по 10.08.2017 року, а тому постанова №ЧВ-566/18/423/АВ/П/2ПТ-ТД-1ФС/239 від 05 вересня 2018 року в частині накладення на позивача штрафу в сумі 3723, 00 гривень також є правомірною та не підлягає скасуванню.

Даючи оцінку доводам апелянта стосовно того, що Вижницьким районним судом Чернівецької області закрито провадження у справі щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності в зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 41 КУпАП та частиною 1 статті 41 КУпАП (а.с.90-95), судова колегія зазначає слідуюче.

Як вбачається зі змісту рішень суду, викладені обставини в частині неналежного працевлаштування позивачем зазначених осіб не знайшли свого підтвердження, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність того факту, що позивач своїми діями чи бездіяльністю не забезпечив дотримання вимог законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено частиною 1 та 3 статті 41 КУпАП.

Частиною 1 статті 41 КУпАП визначено гіпотезу та санкцію, яка стосується порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю.

Відповідно до частини 3 статті 41 КУпАП визначено гіпотезу та санкцію, яка стосується фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства.

Колегія суддів зауважує, що згідно частини 4 та 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно частини 6 та 7 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що правова оцінка надана у вказаних рішеннях суду не містить інформації про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в даному випадку позивача, які стосуються фактів, що знайшли своє підтвердження при розгляді цього спору, виходячи із встановлених обставин справи.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання ж апелянта на те, що на момент винесення оскаржуваних постанов позивач не являвся суб'єктом підприємницької діяльності (дата припинення підприємницької діяльності 04.09.22018), а саме - фізичною особою підприємцем, оскільки, як в суді першої інстанції та і в суді апеляційної інстанції було встановлено встановлено, що на час інспекційного відвідування позивач був зареєстрованим як фізична особою-підприємцем та безпосередньо займався підприємницькою діяльністю.

У зв'язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення підприємницької діяльності позивачем за день до розгляду справи у відношенні останнього розцінюється судом, як спосіб ухилення від відповідальності.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 березня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.