Справа № 760/21333/16-а
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2019 року № 760/21333/16-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з надзвичайних ситуацій,

1 Спеціального центру швидкого реагування та гуманітарного розмінування Державної служби України з надзвичайних ситуацій

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі по тексту - відповідач-1), в якому просить:

- визнати протиправними дії Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо неналежного розрахунку та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду І групи;

- зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) одноразову грошову допомогу, як інваліду І групи, у розмірі 60 місячних грошових забезпечень на момент звільнення, виходячи із посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення із врахуванням проведених виплат.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 26 січня 2018 року адміністративна справа №760/21333/16-а передана на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2018 року справу №760/21333/16-а прийнято до провадження суддею Кузьменко А.І. та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено 1 Спеціальний центр швидкого реагування та гуманітарного розмінування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі по тексту - відповідач-2), про останнього повідомлено ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року.

В подальшому, позивачем через канцелярію суду подано заяву про зміну предмета позову, в якій ОСОБА_1 просить:

- визнати протиправними дії Державної служби України з надзвичайних ситуацій щодо неналежного розрахунку та виплати позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду І групи;

- зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій здійснити перерахунок та прийняти рішення про виплату позивачу одноразової грошової допомоги, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 як інваліду І групи у розмірі 60 місячних грошових забезпечень на момент звільнення, із урахуванням у складі грошового забезпечення, посадового окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, із врахуванням раніше призначеної та виплаченої позивачу одноразової грошової на підставі наказу 1 Спеціалізованого регіонального центру швидкого реагування Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій України від 01 жовтня 2013 року №183 «Про виплату одноразової грошової оцінки»;

- зобов'язати 1 Спеціалізований регіональний центр швидкого реагування та гуманітарного розмінування Державної служби України з надзвичайних ситуацій виплатити позивачу одноразову грошову допомогу згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 у порядку, передбаченому законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що листом від 05 жовтня 2016 року №03-14686/201 відповідач-1 фактично відмовив у задоволенні його вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги як інваліду І групи у розмірі 60 місячного грошового забезпечення на момент звільнення, виходячи із посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача-1 зазначив, що у спірних правовідносинах при визначенні розміру одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням ОСОБА_1 інвалідності застосуванню підлягає пункт 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), травми та поранення, захворювання чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №908, оскільки саме цей порядок є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері цивільного захисту.

Крім того, представник відповідача-1 стверджує, що станом на момент призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги Закон України «Про правові засади цивільного захисту» не визначав ні складових грошового забезпечення, які входять до грошової допомоги в разі загибелі (смерті), травми та поранення, захворювання чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, ні складових грошового забезпечення особам, які проходять службу цивільного захисту, а лише містить компетенційну норму, яка уповноважує Кабінет Міністрів України на видання підзаконного акту, направленого на врегулювання порядку та умов (розмір) виплати грошової допомоги, нарахування та виплати грошового забезпечення.

На думку представника відповідача-1, суб'єктами постанови Кабінету Міністрів України №1294 та Інструкції №477 є тільки особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які в установленому порядку проходять службу цивільного захисту та яким відповідно до зазначених нормативно-правових актів нараховується грошове забезпечення під час проходження ними такої служби. Зазначені нормативно-правові акти не поширюються на правовідносини, пов'язані з нарахуванням спірної одноразової грошової допомоги.

При цьому, грошовий атестат не є нормативно-правовим актом, який встановлює порядок та розміри для виплати одноразової грошової допомоги, а тому він не може застосовуватись комісією з призначення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності тощо при розрахунках розміру грошової допомоги.

Представник відповідача-2 у відзиві на адміністративний позов повідомив, що при розгляді даної справи необхідно розмежовувати категорії осіб, які проходять військову службу (військовослужбовці) та осіб, які проходять службу цивільного захисту, оскільки це дві різні категорії, до яких мають застосовуватись різні нормативно-правові акти.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 15 травня 2002 року по 29 січня 2013 року проходив службу в органах та підрозділах Міністерства надзвичайних ситуацій України.

Відповідно до витягу з наказу І Спеціального регіонального центру швидкого реагування Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій України від 29 січня 2013 року №42 старшину служби цивільного захисту ОСОБА_1, водія-екскаваторника відділення спеціалізованих вибохотехнічних робіт групи спеціальних вибухотехнічних робіт частини піротехнічних робіт звільнено зі служби у відставку за пунктом 98, 99 підпункту 3 (за станом здоров'я) Положення про порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та з 29 січня 2013 року виключений зі списків Центру та всіх видів забезпечення.

В подальшому, відповідно до довідки акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0082344 від 25 лютого 2014 року ОСОБА_1 встановлена І (перша) група інвалідності довічно.

Матеріалами справи підтверджується, що 22 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до начальника 1 Спеціалізованого регіонального центру швидкого реагування Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту із заявою, у якій просив відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №908 виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі, передбаченому законодавством.

1 Спеціалізованим центром швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій 01 жовтня 2013 року видано наказ №183 «Про виплату одноразової грошової допомоги», на підставі якого ОСОБА_1 згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 36 300,00 грн.

Крім того, листом від 05 жовтня 2016 року №03-14686/201 Державна служба України з надзвичайних ситуацій повідомила ОСОБА_1, що виплату одноразової грошової допомоги здійснено відповідно до чинного законодавства, оскільки він отримав І групу інвалідності до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2013 року №613 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №908».

Незгода позивача із діями відповідачів щодо неналежного розрахунку та виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду І групи зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади у сфері цивільного захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та військового характеру, повноваження органів виконавчої влади та інших органів управління, порядок створення і застосування сил, їх комплектування, проходження служби, а також гарантії соціального і правового захисту особового складу органів та підрозділів цивільного захисту визначав Закон України «Про правові засади цивільного захисту» від 24 червня 2004 року №1859-IV (далі по тексту - Закон України від 24 червня 2004 року №1859-IV, чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною 2 статті 56 Закону України від 24 червня 2004 року №1859-IV визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного особі рядового чи начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту під час виконання службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності особою рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту в період проходження служби в органах і підрозділах цивільного захисту у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Крім того, частиною 2 статті 23 Закону України «Про пожежну безпеку» від 17 грудня 1993 року №3745-ХІІ (далі по тексту - Закон України від 17 грудня 1993 року №3745-ХІІ, чинний на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного особі рядового чи начальницького складу державної пожежної охорони під час виконання службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності особою рядового та начальницького складу державної пожежної охорони у період проходження служби у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить, що питання, пов'язані із проходженням громадянами України служби цивільного захисту, соціальним та правовим захистом осіб рядового і начальницького складу такої служби, грошовим забезпеченням цих осіб, як і питання щодо виплати їм допомоги у разі травми, поранення чи інвалідності, що заподіяні чи настали у період проходження служби, врегульовані спеціальним законодавством.

При цьому, норми спеціальних Законів України від 17 грудня 1993 року №3745-ХІІ та від 24 червня 2004 року №1859-IV не визначають складові грошового забезпечення, як в цілому, так і для виплати одноразової грошової допомоги, а відсилають до підзаконних актів Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 56 Закону України від 24 червня 2004 року №1859-IV Кабінет Міністрів України затвердив постановою від 11 липня 2007 року №908 порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності осіб рядового і начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту (далі по тексту- Порядок №908, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Абзацом 2 пункту 2 Порядку №908 визначено, що грошова допомога виплачується: особам рядового і начальницького складу у разі настання інвалідності в період проходження служби та особам, звільненим із служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення, а якщо інвалідність настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, незалежно від строку, який минув після звільнення із служби, у розмірі: 48-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи.

При цьому, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №908 грошова допомога виплачується особам рядового і начальницького складу та особам, звільненим із служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання службових обов'язків у розмірі: 60-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи.

Відповідно до пункту 3 Порядку №908 розмір одноразової грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. №1294 (Офіційний вісник України, 2007 р., №86, ст. 3148) за останньою посадою, яку займала особа рядового або начальницького складу на день втрати працездатності, а особа, звільнена із служби, - на день звільнення. У разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, її виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що розрахунковою величиною при визначенні розміру грошової допомоги, яка підлягала виплаті у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного особі з особового складу органів чи підрозділів цивільного захисту, є саме грошове забезпечення за останньою посадою, яке розраховувалося на умовах, визначених Порядком №908.

Зокрема, Порядком №908 конкретизовано умови розрахунку розмірів одноразової грошової допомоги, а саме визначено посадовий оклад як розрахункову величину при обчисленні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Іншого нормами законодавства, яким було врегульовано спірні відносини, не передбачалось, а відтак відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги за правилами пункту 3 Порядку №908, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що позивач при зверненні до відповідача-2 із заявою від 22 квітня 2013 року сам посилається на вимоги Порядку №908 як на підставу виплати йому одноразової грошової допомоги та в додаток до заяви додає перелік необхідних документів, який передбачений пунктом 5 Порядку №908, відтак сам підтверджує, що спірні правовідносини врегульовуються даним Порядком.

В частині посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ суд зазначає, що статтею 3 даного Закону визначено, що дія цього Закону поширюється на:

1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей;

2) військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;

3) військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту в підрозділі Міністерства надзвичайних ситуацій та мав спеціальне звання - старшина служби цивільного захисту.

При цьому, вимогами статті 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ визначено, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (стаття 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ).

Відтак, підстав для висновку про поширення положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ на спірні відносини, які виникли з приводу виплати передбаченої частиною 2 статті 23 Закону України від 17 грудня 1993 року №3745-ХІІ та частиною 2 статті 56 Закону України від 24 червня 2004 року №1859-IV грошової допомоги, немає.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки законодавець у частині 2 статті 23 Закону України від 17 грудня 1993 року №3745-ХІІ, який є спеціальним законодавчим актом у регламентації соціального захисту осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, передбачаючи виплату одноразової грошової допомоги, не встановив конкретних її розмірів, а відніс вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України, обчислення розміру цієї допомоги має здійснюватись відповідно до пункту 3 Порядку, затвердженого Урядом.

Аналогічний підхід застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року (справа № 822/551/16), від 27 лютого 2018 року (справа № 822/4530/15), від 17 серпня 2018 року №2а-7089/10/1570.

В частині посилання позивача на необхідність застосування постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, суд зазначає, що вказаною постановою (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Пунктом 2 Порядку №889 визначено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Суд звертає увагу, що вказаними нормами врегульовано питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, зокрема, осіб начальницького складу підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, які перебувають на службі, до яких позивач не відноситься, оскільки з 29 січня 2013 року є звільненим зі служби цивільного захисту та виключеним зі списків Центру та всіх видів забезпечення.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що при призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідачі правомірно керувались вимогами пункту 3 Порядку №908, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, виконано обов'язок щодо доказування правомірності вчинення оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко