Справа № 811/117/13-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року

Київ

справа №811/117/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4404/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Маловисківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.02.2013 (суддя Притула К.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 (головуючий суддя Шлай А.В., судді: Іванов С.М., Чабаненко С.В.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Велта» до Маловисківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ ВКФ «Велта» звернулося до суду з позовом до Маловисківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Кіровоградській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.08.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 5940234грн., з яких: за основним платежем 4853500грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 1086734грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.02.2013, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням доповнень до касаційної скарги, податковий орган посилається на те, що суди попередніх інстанцій не повно встановили обставини справи та не дослідили докази, що призвели до неправильного вирішення справи. На думку відповідача, суди не прийняли до уваги при розгляді справи твердження контролюючого органу стосовно правомірності нарахування оскаржуваного податкового зобов'язання, не врахували аргументованих доводів Маловисківської ОДПІ. Відповідач вказує, що ТОВ ВКФ «Велта» в ході проведення документальної перевірки не надано документів, які б підтверджували отримання труб поліетиленових саме від ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС», не підтверджено транспортування труб, пункт їх навантаження та сертифікати якості, документи, які б підтверджували види здійснених робіт, витрати робочого часу, витрати механізмів та інші витрати, які виникають в процесі здійснення будівництва. Також, ТОВ ВКФ «Велта» не надано до перевірки акт вводу в експлуатацію основних засобів. Як вважає відповідач, договори поставки по операціям придбання, укладені між ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» та ТОВ ВКФ «Велта» не спричиняють реального настання правових наслідків, а спрямовані на здійснення операцій, пов'язаних з отриманням податкової вигоди з контрагентом-постачальником, який не виконував своїх обов'язків.

У свою чергу, позивачем подані заперечення на касаційну скаргу, де ТОВ ВКФ «Велта» зауважує, що підприємством були надані всі первинні документи, які свідчать про господарські операції між позивачем та контрагентом. При цьому, зауважень щодо їх складання перевіряючими особами висловлено не було. Позивач вказує, що позиція податкового органу не відповідає нормам матеріального права, оскільки сформована лише з огляду на фінансово-господарську діяльність контрагента, яка, на думку відповідача свідчить про нікчемність укладених договорів. Як вважає позивач, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи в повній мірі встановлено обставини та досліджено докази, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Ухвалою Верховного Суду від 11.03.2019 попередній розгляд справи призначено на 12.03.2019.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини. Посадовими особами відповідача проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ ВКФ «Велта» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2009 по 31.03.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 по 31.03.2012 .

За наслідками перевірки складено акт від 02.08.2012 №12/22-10/30912734, згідно якого встановлено, зокрема, порушення вимог статтей 185, 186, 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого, позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 4853500грн.

На підставі акту перевірки, відповідачем 14.08.2012 прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким ТОВ ВКФ «Велта» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 5940234грн., з яких: за основним платежем 4853500грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 1086734грн.

Зазначене податкове повідомлення-рішення оскаржене позивачем в адміністративному порядку, за наслідками оскарження - залишено без змін.

Підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання слугував висновок податкового органу про нікчемність укладених між ТОВ ВКФ «Велта» та ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» договорів поставки, що не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач посилався на те, що укладені між ТОВ ВКФ «Велта» та ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» договори поставки є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Відповідач дійшов висновків про нікчемність укладених правочинів, з огляду на акт від 10.06.2011 №2356/23-3/34682438 Лівобережної МДПІ м.Дніпропетровська про проведення документальної невиїзної перевірки ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС», яким встановлено, що фактичне місце здійснення діяльності суб'єкта господарювання встановити немає можливості. Документи бухгалтерського та податкового обліку ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» за місцезнаходженням не знаходяться, відсутні необхідні умови для здійснення господарських операцій так як відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи й складські приміщення, транспортні засоби. Також, на думку відповідача, ТОВ ВКФ «Велта» не надано документів, які б підтверджували отримання труб поліетиленових саме від ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, встановив, що матеріалами справи в своїй сукупності підтверджується реальність господарських операцій між ТОВ ВКФ «Велта» та ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» та їх належне документування. При цьому, будь-яких зауважень до їх складання перевіряючими особами висловлено не було. Копії вказаних первинних документів долучено до матеріалів справи. Враховуючи відсутність претензій податкового органу до оформлення учасниками спірних операцій первинних документів, правомірність віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за спірними операціями підтверджено належними доказами.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до вимог пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 200.2 статті 200 ПК України передбачено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між ТОВ ВКФ «Велта» укладено з ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» договори поставки від 07.12.2010 №07/12-10 на загальну суму 38726000грн. та від 25.02.2011 №25/02-11 на загальну суму 5062100 грн., за якими ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» зобов'язується передати у власність ТОВ ВКФ «Велта» товар згідно специфікації: а саме труби поліетиленові.

Станом на час укладення позивачем з даним контрагентом договорів та їх виконання, останній був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та на час здійснення господарських операцій з позивачем, був платниками податку на додану вартість.

В акті перевірки відображено, що до перевірки надано видаткові накладні, акти приймання-передачі майна за договорами поставки, податкові накладні. Оплата за поставлені поліетиленові труби здійснювалась шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "САН ПІПЛ ПЛЮС", станом на 01.07.2011 заборгованість відсутня.

Укладені договори поставки, на думку відповідача, є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, підставою недійсності правочину у відповідності до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до вимог статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судами попередніх інстанцій правомірно відхилено посилання відповідача на положення частин першої, п'ятої статті 203, статті 215 ЦК України, оскільки зазначені норми можуть застосовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку. Відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Так, законом не передбачена можливість визначення податковим органом правочину нікчемним під час проведення перевірки суб'єкта господарювання на підставі припущень, що відповідні господарські операції проведені з певними контрагентами було здійснено без наміру створення правових наслідків. В окремому випадку, факт недійсності правочину може бути встановлено рішенням суду. Крім того, відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як з'ясовано судами, недійсність правочинів між позивачем та контрагентами не визнана в судовому порядку. Судами констатовано, що обставини, викладені в акті перевірки, не можуть бути належними доказами наявності порушень позивачем вимог статтей 203, 215, 216, 228 ЦК України відносно того, що укладені позивачем правочини з зазначеними контрагентами не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, та є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Щодо суті господарських взаємовідносин між ТОВ ВКФ «Велта» та ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС» судами встановлено наступне.

Як вбачається з акту податкового органу до перевірки надано видаткові накладні, акти приймання-передачі майна за договорами поставки, податкові накладні. Оплата за поставлені поліетиленові труби здійснювалась шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС». При цьому, будь-яких зауважень до їх складання перевіряючими особами висловлено не було. Копії вказаних первинних документів долучено до матеріалів справи.

При розгляді справи суди вбачали, що згідно акту перевірки та як свідчать встановлені обставини, відповідач не заперечував факт надходження до позивача товару (поліетиленові труби), які позивач використовував у власному виробництві.

З огляду на висновки про нікчемність укладених угод податковий орган вказує на те, що такий товар отримано позивачем не від ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС». Зокрема, в акті зазначено, що ТОВ ВКФ «Велта» придбало аналогічні труби поліетиленові від ПП «Наша Марка».

Суд касаційної інстанції погоджується з позицією судів про безпідставність такого доводу відповідача, з огляду на те, що як встановлено судами попередніх інстанцій, між ТОВ ВКФ «ВЕЛТА» та ПП «Наша марка» було укладено не договір купівлі-продажу труб поліетиленових, а договір підряду від 10.05.2011 №10-34 відповідно до якого ПП «Наша марка» зварювало труби поліетиленові, які до цього було куплено у ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС», що підтверджується копіями відповідного договору підряду та актами виконаних робіт.

Як відзначено судами, не знайшло свого підтвердження посилання відповідача про відсутність акта вводу в експлуатацію трубопроводу, який змонтовано з труб поліетиленових, отриманих від ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС», оскільки копію зазначеного акта позивачем долучено до матеріалів справи. Крім того, відносно доводів відповідача щодо відсутності товарно-транспортних накладних, які б свідчили про рух товару від постачальника до позивача, суди вірно вважали, що відсутність у позивача лише товарно-транспортних накладних не може слугувати беззаперечною підставою для висновку про відсутність здійснення господарської операції, оскільки інші документи надані позивачем, свідчать про реальність господарських операцій між сторонами.

Первинні документи, які складалися для підтвердження факту виконання господарських операцій за укладеним договором та для їх документування, за своїм змістом засвідчують факти здійснення відповідних операцій та передачі товару від постачальника до позивача. При цьому, ці первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики, та містять необхідні для первинних документів дані, що дозволяє достовірно встановити обсяги та зміст відповідної господарської операції.

З наведеного слідує, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що окремі з документів, відсутність яких податковий орган вважає безсумнівним доказом нереальності господарських операцій, не є єдиними документами, які покликані засвідчувати факт здійснення певних операцій. Зокрема, такими в цьому контексті не слід вважати товарно-транспортні накладні, оскільки вони можуть документувати та підтверджувати господарські операції з надання транспортних послуг, у той же час, спірні операції за своєю природою є операціями з придбання товару.

Крім іншого, у висновках податковий орган посилається на податкову інформацію Лівобережної МДПІ м.Дніпропетровська, викладену в акті від 10.06.2011 №2356/23-3/34682438 про проведення документальної невиїзної перевірки ТОВ «САН ПІПЛ ПЛЮС», яким встановлено, що фактичне місце здійснення діяльності суб'єкта господарювання встановити немає можливості.

Проте, податкова інформація про неможливість проведення перевірки не може розглядатися як належне підтвердження фактів порушення платником податків податкового законодавства, здобуте в ході перевірки, тим більше, що така інформація, на яку посилається відповідач, стосується не безпосередньо позивача, а його контрагента.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що платник податків не може зазнавати негативних наслідків через діяння осіб, що перебувають поза межами його впливу. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб. Судова практика вирішення податкових спорів також виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Також, не подано відповідачем доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб'єкта господарювання, судових рішень, вироків, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Маловисківської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.02.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.07.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду