Справа № 160/8892/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року Справа № 160/8892/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відповідача-1: Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2018р. ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Відповідача-1: Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням позовної заяви від 29.12.2018р., просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови позивачеві в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б ст.12 Закону України № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб;

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області провести розрахунок розміру грошового забезпечення, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення позивачеві пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. б ст.12 Закону України № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови призначити позивачу пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. б ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, викладені в листі від 01.06.2018 р. за №4 7921-18, як вчинені без урахування даних особистої справи позивача;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачеві пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. б ст.12 Закону України № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб з 02 квітня 2015 р.;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити позивачеві пенсію за минулий час, а саме: із 02 квітня 2015 року, відповідно до ст.55 Закону України № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 28.01.1986р. по 28.10.1996р. він проходив службу в органах внутрішніх справ Дніпропетровського міського управління МВС України в Дніпропетровській області, а з 07.04.1997р. по 25.05.1999р. в органах податкової міліції ДПІ в м. Дніпропетровську ДПА України та наказом №246-о від 01.06.1999р. був звільнений від проходження служби в органах податкової міліції (на дату звільнення вислуга років, що дає право на пільгову пенсію становить 12 років 10 місяців 18 днів). 02.04.2018р. позивач звернувся до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії згідно до п. «б» ст.12 Закону №2262 (у редакції від 04.07.2002р.) та відповідно до вимог ст.55 даного Закону просив виплатити не одержану своєчасно пенсію за минулий час (за 3 роки). Листом №20559/10/04-36-04-02-15 від 20.04.2018р. Головне управління ДФС у Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність законних підстав для призначення йому пенсії, оскільки положення п. «б» ст.12 Закону №2262 у редакції від 04.07.2002р. втратила чинність на підставі внесених змін Законом України №3591-ІV від 04.04.2006р. «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців». Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки Головне управління ДФС у Дніпропетровській області мало б здійснити підготовку документів для призначення пенсії та передати до органу, що призначає пенсію до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як це передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007р. №3-1. Як зазначає позивач, не дивлячись на зазначені обставини, 18.05.2018р. він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії згідно до п. «б» ст.12 Закону №2262 (у редакції від 04.07.2002р.). 28.09.2018р. позивач отримав копію листа пенсійного органу №Ч 7921-18 від 01.06.2018р., у якому зазначено про відсутність у позивача права на призначення пенсії, оскільки на момент звільнення останній не досягнув 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років. Позивач вважає протиправною таку відмову у призначенні йому пенсії, оскільки на день звернення за призначенням пенсії йому виповнилося 53 роки, його загальний трудовий стаж становить 26 років і 5 місяців із яких 12 років 10 місяців 18 днів служба в органах внутрішніх справ та податковій міліції, а, відтак, існували всі встановлені п. «б» ст.12 Закону №2262 умови для призначення позивачеві пенсії. Також позивач вказує, що такими діями відповідачами звужено його конституційні права і свободи, що суперечить ст.22 Конституції України. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Конституційного Суду України №8-рп/99 від 06.07.1999р., №5-рп/2002, постанови Верховного Суду України від 06.02.2012р. у справі №21-322а11, від 01.07.2014р. у справі №21-244а14, постанову Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі №539/3872/14-а та рішення Європейського Суду з прав людини.

Ухвалою суду від 08.01.2019р. було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та, зокрема, зобов'язано відповідачів-1,2 протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

30.01.2019р. Відповідачем-1 (Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області) подано до канцелярії суду відзив на позов, у якому Відповідач-1 просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що спеціальним Законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262) та на момент звернення позивача посадові особи відповідача-1 керувалися саме діючими нормами зазначеного Закону. Так, Відповідач-1 зазначає, що позивач був звільнений зі служби в податковій поліції за власним бажанням у 33-річному віці та з вислугою років 12 років 10 місяців 18 днів та не набував права на призначення пенсії за вислугу років, ані згідно п. «а», ані згідно п. «б» ч.1 ст.12 Закону №2262. Також і Відповідач-1 вказує на те, що він не є субєктом владних повноважень, що призначає пенсії колишнім військовослужбовцям, а лише готують та надають пенсійному органу розрахунки вислуги років у разі звільнення осіб зі служби в податковій міліції із набуттям права на пенсію та довідки про розмір грошового забезпечення таких осіб, за формами встановленими відповідними постановами Кабінету Міністрів України. Щодо правових позицій викладених у судових рішеннях, на які позивач посилається у позові, Відповідач-1 зазначає, що вони не є належними доказами у даній справі та не можуть бути використані в якості доказів, які підтверджують заявлені вимоги, оскільки мають зовсім інші обставини щодо підстав звільнення позивачів (особи були звільненні у звязку із скороченням штатів) (а.с.64-71).

Також і Відповідачем-2 (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) 30.01.2019р. було надано відзив на позов, у якому Відповідач-2 просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що оскільки на момент звільнення позивач не досяг 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років право на призначення йому пенсії відсутнє. Окрім того, Відповідач-2 зазначає, що він не наділений повноваженнями визначати розмір грошового забезпечення та змінювати його, про що свідчить і правова позиція Верховного Суду України у його постанові від 25.11.2014р. у справі №21-322а14. (а.с.74-75).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 07.03.2019р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 28.01.1986р. по 28.10.1996р. проходив службу в органах внутрішніх справ (безперервно 10 років 9 місяців), з 07.04.1997р. по 25.05.1999р. проходив службу в органах податкової міліції (безперервно 2 роки 1 місяць 18 днів), що підтверджується копією трудової книжки АН №206485 та копією послужного списку, наявними у справі (а.с.11-13, 17-22).

З 25.05.1999р згідно наказу №249-о від 01.06.1999р. ОСОБА_2 було звільнено у запас Збройних сил за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки АН №206485 та копією послужного списку, наявними у справі (а.с.11-13, 17-22).

02.04.2018р. позивач звернувся до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії згідно до п. «б» ст.12 Закону №2262 (у редакції від 04.07.2002р.) та відповідно до вимог ст.55 даного Закону просив виплатити не одержану своєчасно пенсію за минулий час (за 3 роки), що підтверджується копією відповідної заяви (а.с.29).

Листом №20559/10/04-36-04-02-15 від 20.04.2018р. Головне управління ДФС у Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність законних підстав для призначення йому пенсії, оскільки положення п. «б» ст.12 Закону №2262 у редакції від 04.07.2002р. втратила чинність на підставі внесених змін Законом України №3591-ІV від 04.04.2006р. «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» (а.с.30).

18.05.2018р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення йому пенсії згідно до п. «б» ст.12 Закону №2262 (у редакції від 04.07.2002р.), що підтверджується її копією, наявною у справі (а.с.31).

Листом №Ч 7921-18 від 01.06.2018р. пенсійний орган повідомив позивача про відсутність у нього права на призначення пенсії, оскільки на момент звільнення останній не досягнув 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років (а.с.32-33).

Вказаний спір виник у звязку із незгодою позивача з діями відповідачів-1,2 щодо відмови йому у призначенні пенсії відповідно до п. «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002р. та зобовязання відповідачів-1,2 вчинити дії щодо її призначення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі Закон №2262).

Відповідно до п.б ст.1-2 Закону №2262 визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Статтею 48 Закону №2262 визначено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджено постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.02.2007р. за N135/13402 (далі Порядок №3-1).

Так, відповідно до п.1 Порядку №3-1 встановлено, зокрема, що заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом (2262-12), подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Пунктом 7 Порядку №3-1 передбачено, що для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи, а саме:

- заява про призначення пенсії (додаток 1);

- грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби;

- військово-медичні документи про стан здоров'я звільненої особи (за винятком осіб, які не проходили військово-лікарську комісію);

- документи про страховий стаж (при призначенні пенсії згідно з пунктом "б" статті 12 Закону (2262-12);

- довідка МСЕК про визнання особи інвалідом;

- копія документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті);

- довідка ВАТ "Ощадбанк" або інший документ, що підтверджує відкриття рахунку, назву та номер відділення ВАТ "Ощадбанк";

- копія паспорта.

Згідно до п.12 Порядку №3-1, уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Станом на момент звільнення позивача зі служби (25.05.1999р.) редакція п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, які на день звільнення досягли 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.

На момент досягнення позивачем 45-річного віку (24.09.2010р.) редакція п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.

Станом на момент звернення позивача до відповідачів-1, 2 із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 (02.04.2018р. та 18.05.2018р.) редакція вказаної норми передбачала наявність, зокрема, у начальницького складу податкової міліції права на призначення пенсії за вислугу років, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, податковій міліції.

Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення позивачем 45-річного віку, так і на момент звернення позивача із заявами до Відповідачів-1, 2 щодо призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262, пунктом б ч.1 ст.12 Закону №2262 встановлено три критерії, які у сукупності дають особі право на призначення такої пенсії, а саме:

- досягнення на день звільнення зі служби 45-річного віку;

- наявність 25 років і більше страхового стажу;

- наявність 12 календарних років і 6 місяців військової служби, служба в органах внутрішніх справ або податковій міліції.

При цьому, заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262 подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України в областях через уповноважені структурні підрозділи Державної податкової служби України, які у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформлюють всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлюють з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляють до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено у запас Збройних сил за власним бажанням з 25.05.1999р. згідно наказу №249-о від 01.06.1999р., що підтверджується копією трудової книжки АН №206485 та копією послужного списку, наявними у справі (а.с.11-13, 17-22).

Також, як свідчать наявні в матеріалах справи копії досліджених судом документів, зокрема, копія паспорту позивача (а.с.27-28), на день звільнення позивача зі служби (25.05.1999р.) він не досягнув 45-річного віку (позивача було звільнено зі служби у 33-річному віці), відповідних доказів позивачем не надано, а судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, передбаченої за п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 ні на момент звільнення зі служби з податкової міліції - 25.05.1999р., ні на момент досягнення 45-річного віку, ні на момент звернення позивача із заявами до Відповідачів-1, 2 у квітні-травні 2018 року, виходячи із того, що як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент досягнення позивачем 45-річного віку, а також і на момент звернення позивача до Відповідачів-1, 2 за призначенням пенсії редакції п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 визначали всі наведені вище три критерії, які необхідні для призначення пенсії за вислугу років, які у даних правовідносинах не дотримані, що не дає права позивачеві на призначення такої пенсії такої пенсії за вислугу років на підставі п.б ч.1 ст.12 Закону №2262.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем-1 (Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області) наведено достатньо підстав, які свідчать про законність та обґрунтованість вчинення дій щодо відмови позивачеві в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п.б ст.12 Закону №2262 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються позовні, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій Відповідача-1 (Головного управління ДФС у Дніпропетровській області) щодо відмови позивачеві в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б ст.12 Закону №2262 та необхідності зобовязання вказаного Відповідача-1 вчинити певні дії з урахуванням встановлених судом обставин у справі та аналізу норм вищенаведеного законодавства.

При цьому, судом відхиляються посилання позивача на необхідність застосовувати до даних спірних правовідносин норми п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції від 04.07.2002р., які діяли до 29.04.2006р. та якими було встановлено право осіб відповідної категорії на призначення пенсії за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення і досягнення ними 45-річного віку, оскільки п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 у зазначеній редакції був чинний до 29.04.2006 та у період дії вказаної редакції даної норми позивач не досягнув 45-річного віку та не набув права на призначення вказаної пенсії у редакції чинній з 04.07.2002р. до 29.04.2006р., а досягнув його лише 24.09.2010р., тобто коли вказана редакція п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 вже більш ніж чотири роки втратила чинність.

Таким чином, норми п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції, яка діяла у період з 04.07.2002р. до 29.04.2006р., не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки на момент досягнення позивачем 45-річного віку вони не діяли.

Судом також і відхиляються посилання позивача на порушення Відповідачами-1, 2 ст.ст.22, 58 Конституції України, оскільки в період дії норм п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції від 04.07.2002р. (до 29.04.2006р.) позивач не досягнув 45-річного віку, а відповідно не набув права на призначення цієї пенсії за нормами наведеної статті у вказаний період.

Тобто, фактично, позивач просить зобовязати Відповідачів-1, 2 застосувати до нього зворотню дію в часі п.б ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції, яка діяла у період з 04.07.2002р. до 29.04.2006р., однак така вимога є необґрунтованою та такою, що суперечить нормам Конституції України, виходячи з наступного.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1/99-рп встановлено можливість надання зворотної дії в часі відповідним законам та нормативно-правовим актам шляхом прямої вказівки у них, а в інших випадках ч.1 ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що зворотня дія закону в часі можлива за умови, якщо це прямо передбачено законом.

Проте, із аналізу Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб не встановлено зворотної дії в часі п.б ч.1 ст.12 цього Закону у редакції чинній з 04.07.2002р. до 29.04.2006р.

Тобто, право на призначення пенсії за вислугу років колишнім працівникам органів податкової міліції може ґрунтуватися лише на положеннях чинного на момент виникнення права на призначення такої пенсії законодавства та не може ґрунтуватися на законі, який втратив чинність.

Отже, право на призначення пенсії за вислугу років може бути реалізовано позивачем лише на підставі тих норм, які діють на час виникнення права на її призначення.

Окрім того, судом не можуть бути прийняті та покладені в основу даного судового рішення правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 06.02.2012р. у справі №21-322а11, від 01.07.2014р. у справі №21-244а14, Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі №539/3872/14-а, оскільки обставини встановлені судом у цій справі не є подібними до обставин, які досліджувалися у зазначених судових рішеннях, а тому і не підлягають застосуванню у даних спірних правовідносинах відповідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши дії Відповідача-1 (Головного управління ДФС у Дніпропетровській області) щодо відмови позивачеві в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б ст.12 Закону №2262, суд приходить до висновку, що Відповідач-1, не провівши розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення позивачеві пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б ст.12 Закону №2262, діяв у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача з боку Відповідача-1 (Головного управління ДФС у Дніпропетровській області) щодо відмови позивачеві в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення, з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п.б ст.12 Закону №2262 у звязку з відсутністю у позивача права на отримання такої пенсії, а тому слід відмовити позивачеві у задоволені даних позовних вимог.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправними дій Відповідача-1 (Головного управління ДФС у Дніпропетровській області) (основної вимоги), а, відповідно, відсутні підстави для задоволення і похідних вимог позивача про зобовязання відповідача провести розрахунок розміру грошового забезпечення, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення позивачеві пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п.б ст.12 Закону України № 2262.

Не підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій та зобов'язання Відповідача-2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) призначити позивачеві пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п.б ст.12 Закону №2262 з 02 квітня 2015 р. та нарахувати та виплатити позивачеві пенсію за минулий час, а саме: із 02 квітня 2015 року, відповідно до ст.55 Закону №2262, оскільки відповідно до Порядку №3-1 саме уповноважений структурний підрозділ, яким, в даному випадку, є Відповідач-1 (Головне управління ДФС у Дніпропетровській області) оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії, ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи, проте, враховуючи, що Відповідачем-1 (Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області) відповідні документи для призначення позивачеві пенсії за нормами Закону №2262 не складалися та до пенсійного органу не направлялися у звязку із відсутністю у позивача права на призначення такої пенсії, а відповідно, і відсутні підстави для визнання протиправними дій пенсійного органу щодо відмови у призначенні позивачеві пенсії, а також і для зобовязання призначити позивачеві відповідну пенсію з 02 квітня 2015 р., нарахувати та виплатити пенсію за минулий час, оскільки такі позовні вимоги заявлені на майбутнє, тобто передчасно та не відповідають завданню адміністративного судочинства, визначеного ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у звязку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на субєкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем за квитанціями №0.0..1 від 22.11.2018р. та №0.0..1 від 27.12.2018р., слід покласти на позивача за нормами ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Відповідача-1: Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва