Справа № 813/2209/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/412/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І.,

за участі: секретаря судових засідань Мельничук Б.Б.

представника позивача Цинайко Н.І.,

представника третьої особи Семиренко П.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року ухваленого під головуванням судді Ланкевича А.З. в м.Львові о 16:17 год., повний текст складено 07.12.2018р. в адміністративній справі за позовом заступника прокурора Львівської області до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в особі державного реєстратора обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Гук О.Б. за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Підприємства гаражного і технічного обслуговування «Сервіс» Львівської обласної організації «Всеукраїнської спілки автомобілістів», Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів», Приватного підприємства «Озерна Алея» про визнання протиправними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Львівської області звернувся в суд з адміністративним позовом до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в особі державного реєстратора обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Гук О.Б. про визнання протиправними дії щодо внесення до Реєстру прав власності на нерухоме майно запису про право власності Підприємства гаражного і технічного обслуговування «Сервіс» Львівської обласної організації «Всеукраїнської спілки автомобілістів» на об'єкт нерухомого майна - автостоянку №6 загальною площею 14,6 кв.м., розташовану по вул.Володимира Великого, 2а у м.Львові та скасування цього рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням відповідача зареєстровано право власності на неіснуючий об'єкт нерухомого майна без будь-яких правовстановлюючих документів на такий. Невідповідність відомостей у вищевказаній інформаційній системі речових прав свідчить про недодержання вимог ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та, відповідно, порушення охоронюваного законом інтересу держави.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2018р. відмовлено в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, як і не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб'єкта владних повноважень, до компентенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив прокурор, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позов.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує аналогічними доводами викладеними в позовній заяві, а також звертає увагу на те, що на сьогоднішній час Міністерство юстиції України не розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, якщо таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір.

Третя особа на стороні відповідача ПП «Озерна Алея» подало відзив на апеляційну скаргу, вказуючи на те, що погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором .

Сторона відповідача та треті особи Підприємства гаражного і технічного обслуговування «Сервіс» Львівської обласної організації «Всеукраїнської спілки автомобілістів», Громадська організація «Всеукраїнська спілка автомобілістів» не з'явились в судове засідання, хоча такі були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Позивачу 13.03.2017 року, а саме в ході ознайомлення з матеріалами справи №12/39 в Господарському суді Львівської області - на підставі листа Господарського суду Львівської області від 09.03.2017 року №08- 06/163/17, який надійшов до Прокуратури Львівської області 13.03.2017 року стало відомо, що 08.11.2012 року державним реєстратором Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Гук О.Б. внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про право власності Всеукраїнської спілки автомобілістів () на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 38121512) - автостоянку №6 загальною площею 14,6 кв.м., розташовану по вул.Володимира Великого, 2а у м.Львові, та прийнято спірне рішення про державну реєстрацію прав.

Підставою виникнення права власності зазначено рішення Господарського суду Львівської області від 22.04.2008 року.

Вивченням відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень зазначеного рішення не виявлено, у зв'язку із чим 01.03.2017 року позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із заявою про ознайомлення з матеріалами вказаної вище справи.

В процесі ознайомлення зі справою №12/39 встановлено, що 22.04.2008 року Господарським судом Львівської області ухвалено рішення у цій справі, згідно якого позовні вимоги Громадської організації «Всеукраїнської спілки автомобілістів» до Підприємства гаражного і технічного обслуговування «Сервіс» Львівської обласної організації «Всеукраїнської спілки автомобілістів» про визнання права власності задоволено повністю, визнано за Всеукраїнською спілкою автомобілістів право власності на автостоянку №6, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Володимира Великого, 2а. Проте в резолютивній частині рішення суду не вказано, що дана автостоянка є об'єктом нерухомого майна, площа якого становить 14,6 кв.м.

За таких обставин позивач, вважає, що відповідач, приймаючи 08.11.2012 року оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності Всеукраїнської спілки автомобілістів на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 38121512) - автостоянку №6 загальною площею 14,6 кв.м., розташовану по вул.Володимира Великого, 2а у м.Львові, в порушення вимог ч.1ст.5, ч.2 ст.9, ч.ч.1, 4 ст.15, ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.4, 12, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703 (чинного станом на 08.11.2012 року), не встановила відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, не перевірила наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, не надала оцінки наявним суперечностям між заявленими правами та документами, поданими для державної реєстрації прав.

Наведене і зумовило прокурора звернутися до суду з даним позовом для представництва інтересів держави в суді.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд першої інстанції правомірно застосував наступні норми права.

Частиною 3 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) передбачено, що суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до Розділу VIII Конституції України «Правосуддя», в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом (ст.1311).

Право на звернення прокурора або його заступника до адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст.60 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) та ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

За змістом ч.2 ст.60 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року), з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Звертаючи увага на наведені норми права суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (ст.55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

При цьому аналіз ч.2 ст.60 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) у взаємозв'язку з ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються, оскільки у першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Захист інтересів держави повинен здійснюватись, насамперед, відповідними суб'єктами владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У разі відсутності суб'єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право:

1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб'єктів, у порядку, визначеному законом;

2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.

Таким чином, прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб'єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб'єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в рішенні від 08.041999 року №3-рп/99, з'ясовуючи поняття «інтереси держави», зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п.3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п.4 мотивувальної частини).

Зі змісту позовної заяви, аргументації про протиправність дій та рішення відповідача, описаного характеру спірних правовідносин, прокурор в основному сфокусував увагу на порушеннях вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які, нібито, допустив відповідач. Але, поряд з тим, не навів жодних суджень і аргументів, які б опиралися на об'єктивні дані й доводили, що дії відповідача порушують чи зачіпають інтереси держави або конкретної особи (громадянина України, іноземця або особи без громадянства), а також чи є громадяни, які за віком чи станом здоров'я самі не можуть здійснити захист своїх прав або інтересів, і чи опинилися такі громадяни у певному винятковому загрозливому для їхніх інтересів становищі, яке спонукає прокурора вступити на їхній захист шляхом звернення з позовом до адміністративного суду.

Одночасно суд першої інстанції підставно звернув увагу на те, що позивач - Прокуратура Львівської області не була стороною у справі №12/39, рішення Господарського суду Львівської області від 22.04.2008 року по якій і стало підставою для проведення спірної державної реєстрації права власності Всеукраїнської спілки автомобілістів на об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 38121512) - автостоянку №6 загальною площею 14,6 кв.м., розташовану по вул.Володимира Великого, 2а у м.Львові.

Зважаючи на фактичні обставини справи та на їхній зміст та юридичну природу, беручи до уваги спеціальне нормативне регулювання здійснення представництва прокурором у суді, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що прокурор не обґрунтував у позовній заяві в чому ж полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, не зазначив орган, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Не навів також обґрунтувань про існування порушення або загрози порушення інтересів держави від видання спірного рішення та не довів, що захист інтересів у цій сфері (державної реєстрації речових прав на нерухоме майно) не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Вказуючи на наведені висновки суд апеляційної інстанції вважає недоречним твердження позивача лише в апеляційній скарзі, що не було предметом розгляду суду першої інстанції, що у даних правовідносинах відсутній орган, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави щодо нерухомого майна, яке розташовано на земельній ділянці по вул.Володимира Великого, 2а у м.Львові та ймовірно належить на певних правах органам місцевого самоврядування або державної влади.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v.RUSSIA (no.2), №5447/03, §33, ЄСПЛ, від 01.04.2010 року; MENCHINSKAYA v.RUSSIA, №42454/02, §35, ЄСПЛ, від 15.01.2009 року).

Пункт 3 ч.1 ст.1311 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить про те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

У наданих у судовому засіданні поясненнях прокурором також не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, як і не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб'єкта владних повноважень, до компентенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляцій скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі №813/2209/17 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 14.03.2019.