Справа № 500/211/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/211/19

05 березня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд,
у складі: головуючого судді Хрущ В.Л.,
за участю:
секретаря судового засідання - Осадчука І. О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Островської О. Н.,
третьої особи - Замольського Є. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (далі відповідач, ВРПО УДР Тернопільської МР), в якому просить визнати протиправною бездіяльність Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради щодо нереєстрації її місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати зареєструвати її місце проживання в даній квартирі.
Мотивуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що 05.12.2018 року вона звернулась до Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою про реєстрацію свого місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Однак, листом №2944/28-03 від 06.12.2018 року їй було відмовлено. Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом, оскільки вважає що дана відмова порушує її права на вільний вибір місця проживання та його реєстрацію.
Ухвалою від 21 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 15.02.2019 року.
15.02.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 05.03.2019 року - у зв`язку з неявкою представника відповідача, якого було належним чином повідомленого про розгляд справи,- про що свідчить супровідний лист, який містить відмітку про отримання 23.01.2019 року копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви із доданими до неї документами старшим інспектором ВРПО УДР Тернопільської МР Горин Н.А. Причини неявки до суду - не повідомлено, відзиву на адміністративний позов у встановлений судом строк та будь-яких заяв чи клопотань від відповідача не надходило.
28.02.2019 року на електрону адресу суду надійшла заява від третіх осіб: ОСОБА_5 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про розгляд справи за їх відсутності. Також у даній заяві треті особи зазначили, що повністю підтримують заявлені позивачем вимоги щодо реєстрації її місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
У підготовче судове засідання 05.03.2019 року повторно не прибув представник від відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи, - що підтверджується наявним в матеріалах справи супровідним листом, який містить відмітку про вручення 19.02.2019 року уповноваженій особі відповідача (старшому інспектору ВРПО УДР Тернопільської МР Горин Н.А.) копії ухвали суду про відкладення розгляду справи від 15.02.2019 року. Жодних заяв, клопотань чи відзиву на позовну заяву і до вказаного засідання відповідачем до суду не подано.
Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
За приписами частини третьої статті 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.
У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.
Як вже було зазначено вище, відповідачем у строк, встановлений судом, не було подано ані відзиву на позовну заяву, ані будь-яких заяв чи клопотань.
Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Таким чином, враховуючи вказані вище положення процесуального закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності відповідача, який двічі не прибув у судове засідання, та за наявними у справі матеріалами.
У підготовчому судовому засідання 05.03.2019 року відповідно до норм частини сьомої статті 181 КАС України та за згодою присутніх учасників справи, після підписання ними відповідної письмової згоди, - ухвалено закінчити підготовче судове засідання, здійснено перехід та розгляд справи по суті.
В судовому засіданні 05.03.2019 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , щодо заявлених позовних вимог не заперечував, на запитання суду пояснив, що у третіх осіб на даний час немає необхідності реєстрації у цій квартирі і вони не проти того, аби реєстрація місця проживання у цій квартирі була зареєстрована за позивачем.
Враховуючи те, що у осіб, яким виданий ордер (позивача та всіх третіх осіб), відсутній спір щодо права користування житловим приміщенням, - судом встановлено, що даний спір не має ознак приватноправового спору та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача та третьої особи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, прийшов до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
20.11.2018 року Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради на ім`я позивача, ОСОБА_1 , видано ордер на житлове приміщення №37 серія МК, відповідно до якого надано ОСОБА_1 у складі сім`ї з 5 чоловік право зайняття житлового приміщення житловою площею 15,0 кв. м., яке складається з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
05 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання у вищезазначеній квартирі.
06 грудня 2018 року відповідач листом №2944/28-03 від 06.12.2018 року в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 - відмовив. Дана відмова обґрунтована тим, що відповідно до пункту 66 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР від 11 грудня 1984 року № 470, у надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення. Таким чином, відповідач посилається на те, що із змісту зазначених норм випливає, що у жиле приміщення переселяються члени сім`ї включені в ордер, та подають відповідно до цього паспорти. У зв`язку з відсутністю документів на реєстрацію місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , на яку видано ордер, є усунення її від права на проживання у житлі та реєстрацію місця проживання, зокрема. Відповідно, з метою уникнення порушення права малолітніх осіб на житло, а саме ОСОБА_4 , реєстрація місця проживання однієї особи, згідно ордеру не допускається.
Незгода позивача із вказаною відмовою зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.
Згідно з статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до статті 2 Розділу Свобода пересування Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Законом України від 11.12.03р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі Закон №1382-IV) врегульовано відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Відповідно до вимог статті 1 Закону №1382-IV дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 2 цього Закону передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Згідно статті 3 Закону №1382-IV у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:
- вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;
- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Порядок реєстрації місця проживання визначений статтею 6 Закону №1382-IV.
Відповідно до частини 3 статті 6 Закону №1382-IV для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг):
- письмову заяву;
- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;
- квитанцію про сплату адміністративного збору;
- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;
-військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів (частина 8 статті 6 Закону №1382-IV).
Статтею 10 Закону №1382-IV визначено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 10 Закону №1382-IV постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 затверджено Правила здійснення реєстрації місця проживання (далі - Правила №207).
Пунктом 8 Правил №207 передбачено, що документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України Про адміністративні послуги.
При цьому, пункт 18 Правил №207 містить положення, які є аналогічними до положень частини 3 вищенаведеної статті 6 Закону №1382-IV, та визначає, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:
1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;
2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;
3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);
4) документи, що підтверджують:
право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);…
5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);
6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).
Водночас, відповідно до пункту 18 Правил №207, так само як і відповідно до наведених вище положень статті 6 Закону №1382-IV, - забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.
Пунктом 11 Правил №207 встановлено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що орган реєстрації відмовляє у реєстрації місця проживання, якщо особа не подасть необхідних документів або інформації.
Судом встановлено, що позивачем, ОСОБА_1 , з метою реалізації свого права на реєстрацію місця проживання, - подано всі необхідні документи, які передбачені вимогами пункту 18 Правил №207 та, відповідно, частини 3 статті 6 Закону №1382-IV, - для реєстрації її місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
Разом з тим, відповідач відмовив їй в проведенні реєстрації місця проживання у відповідній квартирі, посилаючись на те, що відсутність документів про реєстрацію місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 (онуки позивача), яку включено в ордер, - є усуненням її від права проживання у житлі та реєстрацію місця проживання, зокрема. При цьому, на думку відповідача, реєстрація місця проживання осіб, включених до ордеру має здійснюватися одночасно, тоді як проведення реєстрації місця проживання у квартирі лише однієї особи згідно ордеру не допускається.
Втім, такі доводи, викладені відповідачем в листі №2944/28-03 від 06.12.2018 року, - суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 58 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.
Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР.
За змістом пунктів 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР, Українською республіканською радою професійних спілок від 11.12.1984року № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток №7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.
Пунктом 70 зазначеної вище Постанови №470 встановлено, що ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера.
Отже, ордер - це по суті правоустановчий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення.
Передбачене законом право на реєстрацію місця проживання осіб, яким видано ордер на законних підставах, - не може бути обмежене у зв`язку з тим, що законний представник не бажає реєструвати свою дитину за місцем знаходження житла, на яке видано ордер.
В той же час, законом не передбачено і примусової реєстрації місця проживання дитини, яка має законного представника, з огляду на наступне.
Так, відповідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною 2 наведеної статті встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частини 6 статті 29 Цивільного кодексу України - фізична особа може мати кілька місць проживання.
Відповідно до статті 6 Сімейного Кодексу України - правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Частиною 1 статті 242 Цивільного кодексу України передбачено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Аналіз наведених положень цивільного, житлового та сімейного законодавства та норм законодавства з питань реєстрації місця проживання дає суду підстави для висновку, що при реєстрації місця проживання членів сім`ї особи (як повнолітніх так і неповнолітніх) або інших осіб - необхідно виходити з умов здійснення права користування, установлених цивільним законодавством.
Суд акцентує увагу на тому, що в силу положень Закону №1382-IV, Житлового кодексу Української РСР, та Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР, Українською республіканською радою професійних спілок від 11.12.1984року № 470, - у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера.
При цьому, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місце проживання особи та не тягне автоматичного набуття особою права власності на таке приміщення. Право власності набувається у встановленому законодавством порядку.
В межах розгляду даної справи, питання набуття права власності на вказане житло, ані позивачем ані третіми особами - не порушуються.
Поряд з цим, право реєстрації місця проживання кожної з осіб, включених до ордера, який підтверджує право на вселення цих громадян саме за місцем знаходження відповідного житла, - може бути реалізоване ними лише у разі їх власного волевиявлення шляхом подачі відповідної заяви про реєстрацію їх місця проживання у житлі, на яке надано ордер.
В ході розгляду даної справи встановлено, що на даний час неповнолітня ОСОБА_4 (онука позивача), яка в силу положень статті 29 Цивільного кодексу України має право сама обирати місце свого проживання, проживає за іншою адресою, аніж та, яка вказана в ордері.
При цьому, в ході розгляду даної справи також встановлено, що на час звернення позивача, ОСОБА_1 , до відповідача із заявою від 05.12.2018 року, ані ОСОБА_4 , ані інші треті особи у даній справі, - не виявили наміру подавати заяви про реєстрацію їх місця проживання у квартирі, на яку надано ордер.
Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що реалізація права користування житловим приміщенням особами, яким видано ордер на законних підставах не може ставитись у залежність від реалізації такого права іншою особою, яка включена у ордер на жиле приміщення, в тому числі тієї, законний представник якої не бажає наразі вселяти її та реєструвати у жилому приміщенні, на який видано ордер, а тому при вирішенні даної справи суд керується принципом верховенства права, виходить із завдань адміністративного судочинства, які покликані захистити порушене право осіб, які звертаються за таких захистом, принципу пропорційності, що закріплені у статтях 2, 6 КАС України.
При цьому, суд не вбачає і необхідності здійснення реєстрації місця проживання у наданій згідно ордеру квартирі інших осіб, які є третіми особами у даній справі, в тому числі ОСОБА_4 , - без їхньої на те згоди, - оскільки чинним законодавством України регламентовано право осіб на вільний вибір місця проживання, і ніхто не може бути примусово вселений у приміщення, зареєстрований у ньому без його згоди.
Відтак, посилання відповідача на можливі обмеження неповнолітньої ОСОБА_4 у праві проживання у вказаному житлі та реєстрацію місця проживання, - не заслуговують на увагу.
Частиною 2 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
У випадку, коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи утриматись від вчинення певних дій суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
В силу частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Це означає, що наведена норма встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.
Отже, така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Крім того, частина 3 статті 79 КАС України зобов`язує відповідача надати всі наявні у нього докази разом із поданням відзиву, тим більше, що такі вимоги (про надання документів) були визначені для відповідача в ухвалах суду про відкриття провадження у справі та про відкладення розгляду справи.
В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria N 30985/96).
З огляду на зазначене, суд звертає увагу на те, що як було зазначено вище, пунктом 11 Правил №207 встановлено, що рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.
Однак, відповідач правом на спростування позиції позивача не скористався, документального та нормативного обґрунтування правомірності відмови в реєстрації місця проживання позивача листом №2944/28-03 від 06.12.2018 року суду не надав, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач, належно розглянув заяву ОСОБА_1 від 05.12.2018 року, відмовляючи листом №2944/28-03 від 06.12.2018 року у реєстрації її місця проживання.
При цьому, як встановлено в ході розгляду даної справи, викладені у листі №2944/28-03 від 06.12.2018 року підстави для відмови у реєстрації місця проживання позивача у відповідній квартирі,- не передбачені законом.
У будь-якому разі рішення з цього приводу мало бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних, підстав для цього.
Відтак, бездіяльність відповідача щодо непроведення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 на підставі поданих нею документів, була протиправною.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року - Суд зазначив, що важливою метою ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.
У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.
У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Гарнага проти України» зазначено, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі «Кудла проти Польщі» [ВП], заява № 30210/96, п. 158, ECHR 2000-ХІ).
Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.
Відтак, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права є також зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (місце знаходження: вул.Шевченка,1, м.Тернопіль, 46001, ) щодо непроведення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в квартирі АДРЕСА_1 .
3. Зобов`язати Відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (місце знаходження: вул. Шевченка,1, м.Тернопіль, 46001, ) зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за адресою: квартира

АДРЕСА_4 . Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (місце знаходження: вул. Шевченка,1, м. Тернопіль, 46001, ) судовий збір в розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.
Копія вірна:
Суддя Хрущ В.Л.