Справа № 826/10187/17
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2018 (м. Київ, дата виготовлення повного тексту - 04.12.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров'я України, Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування рішення та наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Міністерства охорони здоров'я України, Кабінету Міністрів України про:

- визнання протиправним та скасування протокольного рішення КМ України, викладене в підпункті 4 п. 7 розділу 5 «Кадрові питання» протоколу № 63 засідання КМ України від 28.12.2016;

- визнання протиправним та скасування затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України № 634-к від 30.01.2016 Тимчасовий розподіл між в.о. Міністра охорони здоров'я та заступниками Міністра в частині покладання на заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. виконання повноважень керівника державної служби;

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства охорони здоров'я України № 200-к «Про звільнення ОСОБА_2.»;

- поновлення позивача на посаді головного спеціаліста Відділу забезпечення взаємодії з державними органами та громадськістю і соціального діалогу з 15.07.2017;

- стягнення з Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.07.2017 по день винесення судовим рішенням про поновлення на роботі включно;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць;

- стягнення з Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача середній заробіток за час затримки в проведенні остаточного розрахунку з 26.07.2017 по 28.12.2017 включно;

- стягнення з Міністерства охорони здоров'я України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням з посади, компенсацію в розмірі двох середньомісячних заробітків.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що її звільнення є незаконним, оскаржуваний наказ про звільнення з державної служби за угодою сторін видано без наявності волевиявлення позивача на досягнення такої угоди та підписано особою, яка немає на це законних повноважень. В дійсності позивач не мала волевиявлення на звільнення з займаної посади, а вказану заяву нею було написано 13.07.2017 в стані сильного душевного хвилювання під примусом та психологічним тиском з боку радника в.о. Міністра охорони здоров'я Грещишина С.В. та директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики Азябіної О.О. Наказ Міністерства охорони здоров'я України про звільнення позивача підписано заступником Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10., яка не є державним службовцем. Здійснення повноважень керівника державної служби в міністерстві особою, яка не є державним службовцем суперечить вимогам ст. 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Покладення на заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. виконання повноважень керівника державної служби в Міністерстві охорони здоров'я України здійснено Тимчасовим розподілом обов'язків між в.о. Міністра охорони здоров'я України та заступниками Міністра, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України № 634-к від 30.12.2016, виданим на виконання підпункту 4 пункту 7 розділу 5 «Кадрові питання» протоколу № 63 засідання КМ України від 28.12.2016. Вказаним протокольним рішенням КМ України першому заступнику Міністра охорони здоров'я Супрун У. доручено забезпечити розподіл обов'язків між заступниками Міністра, уповноваживши одного з них на виконання обов'язків державного секретаря Міністерства до призначення відповідної особи в установленому порядку на зазначену посаду. Проте таке рішення суперечить підпункту 1 п. 7 ст. 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та ст. 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», згідно з якими державний секретар міністерства має бути призначений на посаду безпосереднього КМ України за певною процедурою.

На думку позивача, вирішення кадрового питання щодо уповноваження одного з заступників Міністра охорони здоров'я на виконання обов'язків державного секретаря Міністерства вчинене у спосіб, не передбачений ст. 117 Конституції України та статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та з порушенням параграфу 30 Регламенту Кабінету Міністрів України.

Оскільки оскаржуваний наказ про звільнення позивача з державної служби за угодою сторін видано без наявності волевиявлення позивача на досягнення такої угоди та підписано особою, яка не має на це законних повноважень - такий наказ підлягає визнанню протиправним і скасуванню, а позивач має бути поновлена на займаній посаді.

З урахуванням характеру та обсягу спричинених Міністерством охорони здоров'я України позивачу моральних страждань, стану її здоров'я, тяжкості вимушених змін у житті, часу та зусиль, необхідних на відновлення попереднього стану, позивач вважає, що спричинена їй моральна шкода має бути відшкодована в розмірі, що дорівнює двом її середньомісячним розмірам заробітної плати.

Згідно з відзивом на позовну заяву Міністерством охорони здоров'я України зазначено, що позивачем власноруч була написана заява на ім'я заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. з проханням звільнити її з 14.07.2017 із займаної посади за угодою сторін.

Позивач не скористалась правом на відкликання своєї заяви про звільнення, а також відсутність будь-яких інших дій з боку позивача з моменту її звільнення до подання позовної заяви, це спростовує її твердження щодо вчинення на неї примусу та психологічного тиску з боку працівників Міністерства.

Враховуючи викладене, МОЗ України дотримано вимоги законодавства щодо процедури звільнення державного службовця з займаної ним посади.

Також, відповідач вважає, що діяв у межах та спосіб визначені законодавством та вжив всіх заходів щодо виплати всіх сум, що належать працівнику при його звільненні.

Посилання позивача на те, що наказ про її звільнення підписаний не уповноваженою особою не відповідає дійсності та спростовується фактичними обставинами справи.

Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач жодним чином не доводить вини МОЗ України у нанесенні такої шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2018 вищевказаний адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства охорони здоров'я України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26.07.2017 року по 28.07.2017 включно у розмірі 1 711,50 грн (одна тисяча сімсот одинадцять гривень п'ятдесят копійок). В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні адміністративного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки наявному в матеріалах справи Акту про опитування особи за її згодою від 27.09.2017, яким опитана ОСОБА_8 підтвердила, що в день звільнення позивач наміру звільнятись з посади не мала.

Судом першої інстанції не надано критичної оцінки показам свідків з огляду на те, що саме із примусом від цих осіб, зумовленим негативною оцінкою керівництвом Міністерства подій, що відбулись протягом робочого дня, позивач пов'язує написання нею заяви про звільнення.

Також, судом першої інстанції не надано жодної оцінки наявним в матеріалах справи листка непрацездатності серії АДВ № 989380 та виписці з історії хвороби № 5650, які підтверджують, що з першого робочого дня після звільнення з посади до 28.07.2017 позивач перебувала на стаціонарному лікування у зв'язку із загостренням гіпертонічної хвороби.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки наявному в матеріалах справи листу відповідача № 11.1-29/368 від 03.08.2017 про відсутність фактів вчинення позивачем діянь, які могли мати наслідком притягнення її до дисциплінарної або іншої відповідальності.

Відсутність у позивача протягом робочого дня наміру звільнятись з посади у сукупності з відсутністю з її боку діянь, які могли мати наслідком притягнення її до дисциплінарної або іншої відповідальності свідчить про відсутність у позивача підстав для раптового прийняття рішення про звільнення з посади.

Твердження позивача про те, що вона змушена на написання заяви про звільнення у сукупності з документами, що підтверджують різке погіршення її стану здоров'я доводять, що рішення про написання такої заяви не було її самостійним волевиявленням.

Протокольне рішення Кабінету Міністрів України, викладене в підпункті 4 пункту 7 розділу 5 «Кадрові питання» протоколу засідання № 63 від 28.12.2016 є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, помилковим і не обґрунтованим є висновок суду про те, що протокольне рішення КМ України та затверджений на його підставі Міністерством охорони здоров'я України Тимчасовий розподіл обов'язків в частині покладення на заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. виконання повноважень керівника державної служби не порушують прав та інтересів позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи Наказом МОЗ України № 200-к від 14.07.2017 «Про звільнення ОСОБА_2.» позивача звільнено 14.07.2017 з посади головного спеціаліста відділу забезпечення взаємодії з державними органами та громадськістю і соціального діалогу за угодою сторін згідно з частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_2

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 83, частин другої, третьої статті 86 Закону України «Про державну службу» працівник може ініціювати звільнення шляхом подання роботодавцеві відповідної заяви про звільнення за угодою сторін.

Згідно з матеріалами справи позивачем 13.07.2017 написано заяву на ім'я заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. про її звільнення 14.07.2017 з посади головного спеціаліста відділу забезпечення взаємодії з державними органами та громадськістю і соціального діалогу за угодою сторін.

Проаналізувавши в сукупності наявні в матеріалах справи надані сторонами документи, колегія суддів вважає, що позивачем не підтверджено свої доводи стосовно того, що заява написана в стані душевного хвилювання та під тиском посадових осіб МОЗ України.

Будь-яких дій, спрямованих на відкликання своєї заяви про звільнення за угодою сторін від 13.07.2017 ОСОБА_2 не вчинялось.

Наявний в матеріалах справи Акт про опитування особи за її згодою від 27.09.2017, яким опитана ОСОБА_8 підтвердила, що в день звільнення позивач наміру звільнятись з посади не мала в достатній мірі не довидить того, що заява позивачем написана в стані душевного хвилювання або під тиском посадових осіб МОЗ України.

Листок непрацездатності серії АДВ № 989380 та виписка з історії хвороби № 5650, які підтверджують, що з першого робочого дня після звільнення з посади до 28.07.2017 позивач перебувала на стаціонарному лікування у зв'язку із загостренням гіпертонічної хвороби разом з іншими наявними в матеріалах справи документами не містять доказів, що підтверджують факт написання позивачем заяви в стані душевного хвилювання або під тиском посадових осіб МОЗ України, оскільки відсутні належні докази наявності безспірного взаємозв'язку між перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні у зв'язку із загостренням гіпертонічної хвороби вже після звільнення та написанням заяви про звільнення через душевні хвилювання позивача.

Листок непрацездатності серії АДВ № 989380 та виписка з історії хвороби № 5650 не підтверджує факт відсутності волевиявлення з боку позивача на звільнення із займаної посади.

У судовому засіданні - 13.03.2019 позивач наголошувала на тому, що заява про її звільнення була написана у стані сильного душевного хвилювання під примусом та психологічним тиском з боку третіх осіб.

У відповідності до ст. 40 КК України, № 2341-III від 05.04.2001 вживаються поняття фізичного або психічного примусу.

Згідно з ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26.03.2018 у справі № 757/30397/14-к у ч. 1 ст. 40 КК України передбачено ситуацію, коли під безпосереднім впливом фізичного примусу особа фактично діє не із власної волі, а кориться волі інших осіб і вимушено заподіює шкоду певним інтересам, які охороняються законом. Для того, щоб у такій ситуації діяння особи не розглядалось як злочин, необхідна сукупність певних умов, а саме: діяння, що заподіяли шкоду, здійснено під впливом фізичного примусу. Фізичний примус - це фізичний уплив на організм особи, що здійснюється без її згоди й у результаті якого їй завдаються больові відчуття чи створюється загроза для її здоров'я або життя, щоб примусити особу вчинити певні злочинні діяння. Фізичний примус полягає в пригніченні волі особи та підкоренні волі суб'єктів, які його застосовують, у сприянні формуванню бажання виконати волю суб'єктів (заподіяти шкоду), щоб припинити больові відчуття. Біль може викликатися різними способами: побоями, впливом на тіло людини вогню, електричного струму, обмеженням можливостей дихати, введенням ін'єкцій тощо.

Під психічним примусом слід розуміти вплив на волю особи різними способами (мімікою, словами, діями), щоб примусити її скоїти суспільно небезпечне діяння. За психічного примусу особа завжди зберігає свободу вибору, тому кримінальна відповідальність у таких випадках не виключається. У разі притягнення особи до кримінальної відповідальності фізичний і психічний примус завжди визнається судом обставиною, що пом'якшує покарання (п. 6 ч. 1 ст. 66 КК України).

Згідно з п. 12 Пленуму Верховного Суду України, № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов'язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

У заяві про звільнення визначено дату звільнення, що є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб'єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством, також заява містить дату її написання та дату, з якої позивач мала намір припинити повноваження.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Будь-які прямі докази на підтвердження психічного тиску посадових осіб відповідача щодо подачі позивачем заяви про звільнення за власним бажанням без мети звільнення, відсутні.

Акт про опитування особи за її згодою від 27.09.2017, яким опитана ОСОБА_9 підтвердила, що в день звільнення позивач наміру звільнятись з посади не мала не є належним доказом перебування позивача у стані сильного душевного хвилювання під примусом та психологічним тиском з боку третіх осіб, оскільки безпосередньо не доводить факту написання заяви під впливом психологічного тиску з боку третіх осіб. З цих ж підстав, колегія суддів не вважає належним доказом листок непрацездатності серії АДВ № 989380 та виписка з історії хвороби № 5650.

Лист відповідача № 11.1-29/368 від 03.08.2017, яким у відповідь на адвокатський запит представнику позивача офіційно повідомлено про відсутність фактів вчинення позивачем діянь, які могли мати наслідком притягнення її до дисциплінарної або іншої відповідальності, на який посилається апелянт як на підставу, що свідчить на його думку, про відсутність мотивів для раптового рішення про звільнення з посади, колегія суддів також оцінює критично. Сам по собі факт відсутності підстав для притягнення до відповідальності свідчить про неможливість у такий спосіб вчиняти тиск на позивача чи примушувати до чогось, в тому числі і до звільнення.

В судовому засіданні позивач зазначила, що заяву про звільнення від 13.07.2017 вона неодноразово переписувала у зв'язку із наявними помилками. З моменту написання заяви про звільнення не зверталась про її відкликання, а рівно як і до в.о. Міністра Супрун У. щодо примушування до звільнення. Так само позивач не зверталась до компетентних органів зі скаргою про написання заяви про звільнення з посади під психологічним тиском з боку працівників роботодавця.

Всі наведені вище обставини у своїй сукупності дають підстави вважати, що позивач не була обмежена у можливості прийняття рішення щодо звільнення, не перебувала під безумовним примусом чи психологічним тиском, мала можливості відмовити у підписанні заяви чи звернутися до виконуючої обов'язки міністра У. Супрун з приводу неправомірних дій підлеглих співробітників.

Отже, колегія суддів, дослідивши всі наведені в апеляційній скарзі докази, вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді.

Щодо тверджень апелянта про підписання наказу про звільнення позивача неуповноваженою особою суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, оскаржуваний наказ підписано заступником Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 17 Закону України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби здійснюють: у міністерстві - державний секретар міністерства.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 17 Закону України "Про державну службу" керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на вакантні посади державної служби категорій "Б" і "В", звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.

Як передбачено у пункті 21 частини другої статті 8 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" Міністр як керівник міністерства визначає обов'язки першого заступника міністра, заступників міністра, розподіл повноважень міністра між першим заступником міністра та заступниками міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності.

Згідно з протоколом засідання Кабінету Міністрів України № 63 від 28.12.2016 першому заступнику МОЗ України Супрун У. доручено забезпечити до 30.12.2016 розподіл обов'язків між заступниками Міністра, уповноваживши одного з них на виконання обов'язків державного секретаря Міністерства, до призначення відповідної особи в установленому порядку на зазначену посаду.

Наказом МОЗ України № 634-к від 30.12.2016 "Про затвердження тимчасового розподілу обов'язків в. о. Міністра охорони здоров'я України та заступниками Міністра, Порядку взаємозаміщення в.о. Міністра охорони здоров'я України та заступників міністра на час їх тимчасової відсутності" затверджено зокрема Тимчасовий розподіл обов'язків в. о. Міністра охорони здоров'я України та заступниками Міністра, згідно з яким заступник Міністра охорони здоров'я України з питань європейської інтеграції ОСОБА_10 здійснює свою діяльність відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Закону України "Про державну службу" передбачених в частині виконання повноважень державного секретаря Міністерства до призначення відповідної особи в установленому порядку на зазначену посаду.

Тобто, заступник Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. підписав оскаржуваний наказ про звільнення, виконуючи обов'язки державного секретаря Міністерства на підставі відповідних рішень МОЗ України та Кабінету Міністрів України.

Зазначене вказує на те, що звільнення ОСОБА_2 на підставі частини другої відбулось правомірно, а тому позовні вимоги про скасування наказу МОЗ України від 14 липня 2017 року №200-к "Про звільнення ОСОБА_2." є необґрунтованими та не підтверджуються наявними у справі доказами.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити у задоволенні похідних позовних вимог про поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Крім того, згідно з частиною восьмою статті 46 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" засідання Кабінету Міністрів України стенографується, його рішення оформлюється протоколом, який є офіційним документом.

Відповідно до норм §23 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою № 950 від 18.07.2007, встановлено, що Кабінет Міністрів України з окремих питань, вирішення яких не потребує прийняття актів Кабінету Міністрів України, може приймати рішення, що фіксуються у протоколі засідання (протокольні рішення).

Оскаржуваним протокольним рішенням КМ України не призначалось Державного секретаря МОЗ України, не приймалось рішення щодо уповноваження конкретного заступника Міністерства на виконання повноважень Державного секретаря, а лише доручено першому заступнику Міністра Супрун У. забезпечити відповідний розподіл обов'язків, тому доводи позивача про те, що оскаржуване протокольне рішення є рішенням із кадрових питань, яке потребує прийняття окремого розпорядження, є помилковими.

Доводи апелянта про те, що покладення повноважень державного секретаря МОЗ України на заступника Міністра ОСОБА_10. суперечить нормам підпункту 1 пункту 7 статті 21 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" та статті 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" є необґрунтованими, оскільки підпункт 1 пункту 7 статті 21 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", частини першої та другої статті 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" не містять обмежень покладати обов'язки державного секретаря на заступника Міністра та лише встановлюють порядок призначення та основні завдання державного секретаря.

Посилання апелянта на пункт 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу", згідно з яким повноваження державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств до призначення на посади осіб за результатами конкурсу в порядку, визначеному цим Законом, виконують відповідно Міністр Кабінету Міністрів України та його заступники, заступники міністрів - керівники апаратів, але не довше ніж до 1 січня 2017 року, є безпідставними, оскільки вказана норма стосується виключно заступників міністра-керівників апарату, а не першого заступника чи заступника Міністра.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування оскаржуваних рішень немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протокольне рішення, викладене в підпункті 4 пункту 7 розділу 5 "Кадрові питання" протоколу № 63 засідання Кабінету Міністрів України від 28.12.2016, та затверджений наказом МОЗ № 634-к від 30.12.2016 тимчасовий розподіл обов'язків між в. о. Міністра охорони здоров'я України та заступниками Міністра в частині покладення на заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. виконання повноважень керівника державної служби жодним чином не порушують права чи інтереси позивача, а регулюють виключно внутрішні питання діяльності МОЗ України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України та МОЗ України про скасування протокольного рішення Кабінету Міністрів України, викладене в підпункті 4 пункту 7 розділу 5 "Кадрові питання" протоколу № 63 засідання Кабінету Міністрів України від 28.12.2016, та затвердженого наказом МОЗ № 634-к від 30.12.2016 тимчасового розподілу обов'язків між в.о. Міністра охорони здоров'я України та заступниками Міністра в частині покладення на заступника Міністра з питань європейської інтеграції ОСОБА_10. виконання повноважень керівника державної служби, нормативно та документально не підтверджуються.

В частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки в проведенні остаточного розрахунку з 26.07.2017 по 28.07.2017, колегія суддів не надає правової оцінки даному питанню, оскільки переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги позивача.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.03.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Н.В. Безименна