Справа № 200/2071/19-а
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
О К Р Е М А У Х В А Л А
14 березня 2019 р. Справа №200/2071/19-а
Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в (спрощеному) письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не виплати пенсії з 01 жовтня 2018 року;
- зобовязати Бахмутсько-Лиманське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість з 01 жовтня 2018 року.
При розгляді справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримує пенсію за віком.
21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України.
Також позивачем надані відомості, що він зареєстрований та фактично мешкає в будинку, які належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 06 вересня 2005 року.
24 січня 2019 року Бахмутсько-Лиманське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області надало відповідь на запит позивача, в якій зазначило, що при проведенні контрольної перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 був встановлений факт безпідставної виплати пенсії за відсутності реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб, тому з 01 жовтня 2018 року виплата пенсії позивачу була припинена до зясування, запропоновано надати в числі документів довідку внутрішньо переміщеної особи.
При розгляді справи суд керувався такими положеннями законодавства.
Україна є соціальною та правовою державою, що закріплено у статті 1 Конституції України.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави (частина 2 статті 3 Конституції України).
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 47 Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі ? Закон №1058-VI) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону №1058-VI, зокрема, згідно частини 1 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог частини 1 статті 49 Закону №1058-VI, оскільки з жовтня 2018 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.
Судом враховані положення Статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» 20 жовтня 2014 року № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
За приписами статті 4 вказаного Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заява подається внутрішньо переміщеною особою, у тому числі неповнолітніми дітьми, особисто, а малолітніми дітьми, недієздатними особами або особами, дієздатність яких обмежено, - через законного представника.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
У справі встановлено, що позивач мешкає та зареєстрований у встановленому порядку у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності і знаходиться на підконтрольній Україні території, що не відноситься до тимчасово окупованих територій.
За вказаних обставин в діях та рішеннях посадових осіб Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області суд вбачає грубе порушення наведених норм Конституції та законів України, що призвело до істотного порушення конституційних прав позивача на пенсійне забезпечення.
За приписами статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним субєктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Враховуючи, що неправомірні рішення та дії вчинені посадовими особами Бахмутсько-Лиманського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, має бути доцільним розяснення працівникам вказаного органу Пенсійного фонду України відповідних положень спеціального законодавства та вжиття інших заходів щодо підвищення рівня їх кваліфікації. Тому суд вважає, що є достатньо підстав для вжиття заходів судового реагування, передбачених статтею 249 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 249 КАС України, суд
У Х В А Л И В:
Про виконання окремої ухвали повідомити суд не пізніше одного місяця після її надходження.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом пятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Чекменьов Г.А.