Справа № 320/793/19
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2019-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року м. Київ Справа № 320/793/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2
до треті особи:приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, 1) Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, 2) Орган опіки та піклування Новопетрівської сільської ради, 3) ОСОБА_4, 4) Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»
провизнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 - звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, треті особи: Служба у справах дітей та сім'ї Вишгородської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Новопетрівської сільської ради, ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в якому просить суд визнати протиправною та скасувати заявку на реалізацію арештованого майна, сформовану відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57956714, на підставі якої Державним підприємством «СЕТАМ» сформовано лот № 330885.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки відповідачем не отримано попереднього дозволу органів опіки та піклування на реалізацію арештованого майна, право на користування яким має дитина - ОСОБА_2, заявка, сформована приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем в рамках виконавчого провадження № 57956714, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що реєстрація дитини у житловому приміщенні після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя не може бути перешкодою у зверненні стягнення на іпотечне майно в ході виконання судового рішення.

Відповідач також наголошує, що матеріали виконавчого провадження № 57956714 не містять жодних документів, які б свідчили про державну реєстрацію права дитини на користування житловим приміщенням, заявку на реалізацію якого сформовано відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57956714, а відтак підстави для звернення до органів опіки та піклування за дозволом на реалізацію нерухомого майна відсутні.

За наведених обставин відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 320/793/19 та призначено судове засідання на 14.03.2019 о 10 год. 00 хв.

У судове засідання, призначене на 14.03.2019, учасники справи не з'явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи у відповідності до приписів статті 268 Кодексу адміністративного судочинства.

Зважаючи на те, що в силу приписів частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи (їх представників) за наявними у справі матеріалами та доказами (протокольна ухвала Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2019).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Протягом 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» укладено іпотечні договори від 08.08.2008 № 2619/0808/71-072-Z-1 та 21.12.2008 № 2619/0808/71-072-Z-2, предметом іпотеки яких є квартира АДРЕСА_1, та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.12.2013 в цивільній справі № 363/1893/13-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 07.04.2014, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задоволено, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості у розмірі 1958926,66 грн (з них: кредит - 1615686,17 грн, відсотки - 326250,08 грн, пеня за період з 24.05.2012 по 24.05.2013 - 16990,41 грн) за кредитним договором № 2619/0808/71-072 від 08.08.2008 зі змінами звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на:

- квартиру під номером 3 загальною площею 143,2 м2, житловою площею 54,4 м2, що складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В., 08.08.2008 року, реєстраційний номер № 2180, та зареєстрований в реєстрі правочинів за № 3070089;

- земельну ділянку площею 0,0326 га (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі 02.10.2008, і договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 08.08.2008 року № 2183, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 00,

шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Цим же судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору в сумі 3441,00 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 20.12.2018 відкрито виконавче провадження № 57956714 з примусового виконання виконавчого листа № 363/1893/13-ц, виданого 16.07.2014 Вишгородським районним судом Київської області, та зобов'язано боржника - ОСОБА_4 - подати декларацію про майно.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича від 20.12.2018 накладено арешт на:

1) квартиру № 3 загальною площею 143,2 м2, житловою площею 54,4 м2, що складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

2) земельну ділянку площею 0,0326 га (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Після визначення вартості та оцінки арештованого майна відповідачем сформовано заявку № 57956714 на реалізацію арештованого майна, направлену Державному підприємству «СЕТАМ» з метою виставлення нерухомого майна на електронні торги.

Як вже зазначалось судом вище, позивач стверджує, що в порушення вимог чинного законодавства, приватним виконавцем не отримано попереднього дозволу органів опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, в якому зареєстрована малолітня дитина.

За наведених обставин позивач вважає, що сформована в рамках виконавчого провадження № 57956714 заявка на реалізацію арештованого майна, на підставі якої Державним підприємством «СЕТАМ» сформовано лот № 330885, є протиправною та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

Згідно з частинами першою та другою статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У свою чергу порядок звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи визначено статтею 50 Закону № 1404-VIII.

Так, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом (частина третя статті 50 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 50 Закону № 1404-VIII після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно з частиною першою статті 61 Закону № 1404-VIII реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

При цьому відповідно до частини сьомої статті 51 Закону № 1404-VIII примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Так, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частиною третьою цієї ж статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону № 898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Під час розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що приватним виконавцем в ході примусового виконання вказаного вище судового рішення було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2018 № 150525978 з метою встановлення власника квартири № 3, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та переліку осіб, які мають зареєстроване право користування вказаним нерухомим майном.

Так, з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2018 № 150525978 вбачається, що єдиним власником наведеної вище квартири є ОСОБА_4, інформація щодо інших користувачів відсутня.

Відповідно до положень частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України).

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III).

В силу положень частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю також складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, сервітутні правовідносини виникають в силу закону за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даних сервітутних правовідносин є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї.

При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства і виключно за наявності цих двох умов у сукупності у членів сім'ї власника виникає право обмеженого користування житлом.

Як вже зазначалось судом вище, звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено протиправними, на його думку, діями відповідача, що виявились у передачі на реалізацію майна, право на користування яким має малолітня дитина, без отримання дозволу органів опіки та піклування.

Судом встановлено, що в якості доказу користування малолітньою дитиною вказаним вище житловим приміщенням позивачем надано суду копію довідки про зареєстроване місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 - від 12.02.2019 № 224.

Водночас суд зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання особи здійснюється з метою ведення з цією особою офіційного листування та вручення офіційної кореспонденції та жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном.

Жодних документальних свідоцтв, які б свідчили про державну реєстрацію права дитини на користування житловим приміщенням, заявку на реалізацію якого сформовано відповідачем в рамках виконавчого провадження № 57956714, або підтверджували факт спільного проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства, позивачем суду не надано.

Суд також враховує, що договір іпотеки укладено третьою особою у серпні 2008 року, в той час як дочка позивача зареєстрована у квартирі, яка підлягає реалізації на прилюдних торгах, з 28.09.2012.

За таких обставин суд дійшов висновку, що здійснюючи реєстрацію місця проживання дитини в квартирі вже після укладення тіткою - ОСОБА_4 - договору іпотеки на вказану квартиру, позивач не могла не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання третьою особою вимог кредитного договору.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що положення статті 177 Сімейного кодексу України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачають обов'язковість отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування виключно на укладання правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти.

У даному ж випадку має місце реалізація арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений судовим рішенням спосіб.

У свою чергу ні Законом № 1404-VIII, ні Законом № 898-IV не передбачено отримання дозволу для примусової реалізації предмета іпотеки, з урахуванням визначеного рішенням суду способу його виконання - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб проведення прилюдних торгів.

За наведених обставин реєстрація місця проживання дитини в житловому приміщенні боржника, яке є об'єктом іпотеки, є способом перешкоджання звернення стягнення на таке майно, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами та створення штучних перешкод для виконання судового рішення у повному обсязі.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 194, 242-246, 250, 255, 268, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення (складання).

Суддя Харченко С.В.