Справа № 810/855/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 лютого 2019 року №810/855/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1) з позовом до прокуратури Дніпропетровської області (далі також - відповідач), в якому просив:

- поновити строк звернення до суду, прийняти позов до розгляду та відкрити провадження у справі;

- скасувати наказ прокуратури Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942К про звільнення молодшого радника ОСОБА_1 з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Криворізької на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області;

- стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2016 і до моменту фактичного поновлення на посаді в сумі 165 262,86 грн.

Ухвалою суду від 25.04.2018 відкрито провадження у справі №810/855/18, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 15.08.2018 позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 скасовано ухвалу суду від 15.08.2018 про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1, справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 прийнято до провадження адміністративну справу №810/855/18, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У подальшому, через канцелярію до суду позивачем подано письмову заяву про зміну позовних вимог, яку суд, керуючись ч. 7 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не прийняв до розгляду, оскільки позивачем не надано суду докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Позовні вимоги мотивовано протиправним звільненням позивача з органів прокуратури, яке відбулось всупереч приписам статті 119 КзПП України та статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" в частині збереження за позивачем місця роботи та середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідач у письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні позовної заяви, стверджуючи про її необґрунтованість, оскільки звільнення позивача відбулося відповідно до законодавства та на підставі поданої ним заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 2004 року проходив службу в органах прокуратури.

Зокрема, наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 №2324к позивача з 15.12.2015 призначено на посаду прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області.

Наказом Міністра оборони України від 03.08.2016 №7181 позивача прийнято на військову службу офіцером за контрактом строком на п'ять років та призначено офіцером юридичного відділу центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України, ВОС-8503003, штатно-посадова категорія "капітан юстиції".

10.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до прокурора Дніпропетровської області із заявою від 10.08.2016 про звільнення його із займаної посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України з 12.08.2016 у зв'язку із вступом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

На підставі вказаної заяви позивача наказом прокурора Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з 12.08.2016 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури у зв'язку зі вступом на військову службу.

З витягу з послужного списку позивача вбачається, що у Збройних Силах України від перебуває з 17.08.2016, що дає підстави суду дійти висновку про укладення з ним контракту саме з цієї дати, оскільки наданий суду контракт дати укладання не містить.

10.08.2016 позивача ознайомлено із наказом про звільнення та видано йому трудову книжку, що ним не заперечується.

Однак, не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Із змісту вказаної вище правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про оборону України", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов'язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України "Про оборону України" підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов'язки Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", прийнято рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18.03.2014, почався особливий період, рішення про закінчення якого станом на час розгляду справи Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06.05.2014, від 21.07.2014 та від 14.01.2015 також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України від 26 вересня 2016 року №441/2016.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України "Про Раду національної безпеки та оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про наявність в Україні кризової ситуації.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Як вже зазначалося судом, рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України", яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014 і є чинним, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

При цьому заслуговує на увагу та обставина, що згідно з пунктом 1 контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, за змістом якого ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов'язання проходити військову служу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом.

Також позивачем надано суду копію посвідчення серії ЮА №038789, виданого Міністерством оборони України 28.02.2017, відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

До того ж, як вбачається зі змісту статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, строку його дії, а тільки визначено умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.

За наведених обставин законних підстав для звільнення позивача з роботи не було, навіть незважаючи на подану ним заяву про таке звільнення. У зв'язку з цим ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 у справі №323/1252/17 та від 19.12.2018 у справі №127/10017/18.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З відомостей Пенсійного фонду України стосовно ОСОБА_1, наданих позивачем, вбачається, що у червні (20 робочих днів) та липні (21 робочий день) 2016 року, які передували його звільненню з органів 12.08.2016, його заробітна плата становила відповідно 10 498,35 грн. та 9 783,76 грн.

З урахуванням викладеного середньоденний заробіток позивача за цей період становить 494,69 грн. ((10 498,35 грн. + 9 783,76 грн.) : (20 + 21) = 494,69 грн.).

Період вимушеного прогулу, за який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, судом обраховано таким чином.

Станом на час винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплинуло понад 2 роки, з них:

- 17 місяців - з дня звільнення 12.08.2016 до дня звернення позивача до суду з цим позовом 21.02.2018;

- 1 рік - з дня звернення позивача до суду та до дня винесення судом рішення.

При цьому тривалість розгляду судом справи за позовом позивача не залежала від самого позивача, оскільки обумовлена надмірною завантаженістю суду, тому за цей період на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Що стосується решти часу, то ураховуючи, що частиною другою статті 235 КЗпП визначено пересічний період тривалістю один рік, який може бути збільшений тільки з урахуванням періоду часу, протягом якого позов працівника розглядався в суді, то суд вважає за можливе визначити дворічний період вимушеного прогулу (1 рік до звернення до суду + 1 рік розгляду справи судом), а саме з 21.02.2017 по 21.02.2019, що становить 500 робочих днів (214 р.д. у 2017 році, 250 р.д. у 2018 році, 36 р.д. у 2019 році).

Відтак, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 247 345,00 грн. (494,69 грн. х 500 робочих днів = 247 345,00 грн.).

Відповідно до частини другої статті 9 Кодекс адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Враховуючи, що у своїх позовних вимогах позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2016 і до моменту фактичного поновлення на посаді в сумі 165 262,86 грн., суд, діючи в межах позовних вимог, вважає за необхідне стягнути саме цю суму, яку просить позивач, а не обраховану судом вище.

За таких обставин позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

Підстави для вирішення судом питання стосовно розподілу судових витрат відсутні, оскільки при зверненні до суду позивач судовий збір не сплачував у зв'язку зі звільненням від його сплати, а наявності інших витрат судом не встановлено.

Керуючись вимогами статей 2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1; місце реєстрації: АДРЕСА_2, РНКПП НОМЕР_1) до прокуратури Дніпропетровської області (49044, м.Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ) задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 12.08.2016.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та в органах прокуратури з 12.08.2016.

4. Стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 262,86 грн. (сто шістдесят п'ять тисяч двісті шістдесят дві гривні вісімдесят шість копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко