Справа № 826/14736/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 березня 2019 року № 826/14736/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства молоді та спорту України

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

представники позивача - ОСОБА_2;

сторін: відповідача - Яковенко У.Д.,

(в судовому засіданні 05.03.2019, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) (далі - позивачка або ОСОБА_1) подала на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Міністерства молоді та спорту України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 42, ідентифікаційний код 38649881) (надалі - відповідач або Міністерство або Мінмолодьспорту), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

- визнати недійсним запис № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про її звільнення та зобов'язати відповідальну посадову особу Міністерства молоді та спорту України () внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1;

- зобов'язати Міністерство молоді та спорту України () видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), про що внести відповідний запис до її трудової книжки;

- зобов'язати Міністерство молоді та спорту України () виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час її вимушеного прогулу в розмірі 11 795 гривень 76 копійок.

Мотивуючи позовні вимоги позивачка вказує, що враховуючи фактичну затримку видачі (пересилання) її трудової книжки, днем звільнення ОСОБА_1 є 22.05.2017 - дата підписання листа Міністерства молоді та спорту України № Л-229/17/9.1, згідно якого позивачці була відправлена трудова книжка. Таким чином, запис у трудовій книжці позивачки за номером 40 від 27.03.2017, про її звільнення, повинен бути визнаний недійсним, про що спеціалістом відділу кадрового забезпечення (відділу кадрів) Міністерства молоді та спорту України повинен бути внесений у трудову книжку ОСОБА_1 відповідний запис. Крім того, про новий день звільнення позивачки, а саме, 22.05.2017, Міністерство молоді та спорту України повинно видати новий наказ, у зв'язку із чим, до трудової книжки також повинен бути внесений відповідний запис. Крім цього, позивачці повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.03.2017 по 22.05.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання на 25.10.2018.

У судовому засіданні 25.10.2018 судом оголошено перерву до 04.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви б/н від 23.10.2018 "Про залишення позовної заяви без розгляду" представника Міністерства молоді та спорту України - Удовенко У.Д.

05.02.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 05.03.2019.

В судовому засіданні 05.03.2019 позивачка підтримала позовні вимоги, за викладених у позові підстав, у повному обсязі.

Представник відповідача, наголошуючи на необґрунтованості позову, проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.03.2019 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.03.2017 Міністерством прийнято наказ № 92-к/тр «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1», згідно положень якого слідує про внесення змін до наказу від 09.02.2017 № 44-л/тр «Про звільнення ОСОБА_1» в частині дати звільнення останньої, зокрема, заміну цифр та слів « 13 лютого 2017 року» цифрами та словами « 27 березня 2017 року».

Про відповідні зміни внесено запис за № 40 до трудової книжки ОСОБА_1

Позивачка зазначає, що про своє звільнення, а також про внесення змін до наказу, їй стало відомо із отриманих в лютому і березні 2017 року від Міністерства молоді і спорту України листів, в яких було зазначено про необхідність отримання трудової книжки за місцем роботи або повідомити про згоду на пересилання трудової книжки поштою із зазначенням поштової адреси.

За вказаних обставин ОСОБА_1, через неможливість її прибуття до Києва з причин перебування на лікарняному, після отримання листка непрацездатності серії АДЗ № 467291 зверталася до Міністерства із заявою б/н від 27.03.2017, електронним запитом від 23.04.2017, листом від 13.05.2017, в яких просила переслати їй трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою (заказним листом) за місцем її реєстрації.

Як примічає позивачка, лише у своєму листі № Л-229/17/9.1 від 22.05.2017 відповідач надіслав ОСОБА_1 трудову книжку, тобто майже через два місяці після її звернення про таке направлення, а тому, з огляду на приписи Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», «Порядку обчислення середньої заробітної плати», «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», наявні підстави для: визнання протиправним та скасування наказу Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1; визнання недійсним запису № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення та зобов'язання відповідальну посадову особу Міністерства внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1; зобов'язання Міністерство видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 про що внести відповідний запис до трудової книжки; зобов'язання Міністерство виплатити позивачці середній заробіток за час її вимушеного прогулу в розмірі 11 795 гривень 76 копійок.

З викладеними позивачкою в позові твердженнями відповідач не погоджується та у своєму відзиві на позов зауважив, що листами: № 1417/7.1 від 13.02.2017, № 1884/9.1 від 01.03.2017 та № 2702/9.1 від 27.03.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про її звільнення, внесення змін до наказу про звільнення та необхідності отримання нею трудової книжки або ж надання такої згоди на пересилання трудової книжки поштою на адресу позивачки.

26.04.2017 в Міністерстві була зареєстрована заява ОСОБА_1 від 27.03.2017, після розгляду якої 22.05.2017 відповідач листом № Л-229/17/9.1 надіслав на адресу позивачки трудову книжку.

За таких обставин, відповідач звертає увагу на відсутність недотримання ним порядку видачі трудової книжки позивачці та акцентує, що з огляду на не порушення Міністерством законодавства про оплату праці у задоволенні позовної заяви повинно бути відмовлено з підстав її необґрунтованості.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (за текстом скорочено - Кодекс), Законом України «Про оплату праці» (в рішенні - Закон), «Порядком обчислення середньої заробітної плати», завт. Постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (по рішенню альтернативно - Порядок), «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників» та іншими нормативно-правовими актами, виданими на їх виконання, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 (скорочено - Інструкція) (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Як вже було встановлено судом, 27.03.2017 Міністерством прийнято наказ № 92-к/тр «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1», згідно положень якого вбачається про внесення змін до наказу від 09.02.2017 № 44-л/тр «Про звільнення ОСОБА_1» в частині дати звільнення останньої, зокрема, заміни цифр та слів « 13 лютого 2017 року» цифрами та словами « 27 березня 2017 року».

Про вказані зміни внесено запис до трудової книжки ОСОБА_1 за № 40.

Після повідомлення Міністерством ОСОБА_1 про її звільнення, внесення змін до наказу про звільнення та необхідності отримання останньою трудової книжки або ж надання такої згоди на пересилання трудової книжки поштою на її адресу, про що відображалося у листах: № 1417/7.1 від 13.02.2017, № 1884/9.1 від 01.03.2017 та № 2702/9.1 від 27.03.2017, позивачка звернулася до Міністерства із заявою б/н від 27.03.2017, в якій просила переслати їй трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою (заказним листом) за місцем її реєстрації.

Вказану заяву зареєстровано у Міністерстві за вх. № Л-229/17 від 26.04.2017.

Матеріали справи свідчать, що поряд з надісланням відміченої заяви, 23.04.2017 позивачка звернулася до відповідача із електронним запитом, у якому, серед іншого, посилаючись на лист № 2702/9.1 від 27.03.2017 Мінмолодьспорту, наголосила про надання нею згоди на пересилання (заказним листом із повідомленням про отримання) поштою її трудової книжки.

На електронне звернення позивачки, у листі № Л-83/17/9.1 від 27.04.2017 Міністерства, відповідач, у межах прохання позивачки про надіслання на її адресу трудової книжки, підкреслив на необхідності письмової згоди працівника про таке пересилання.

13.05.2017 позивачка, вкотре, звернулася до відповідача із листом б/н та, підкреслюючи про надання згоди на пересилання трудової книжки у електронному запиті від 23.04.2017, просила якнайшвидше надіслати на її адресу трудову книжку.

Листом № Л-229/17/9.1 від 22.05.2017 Міністерство надіслало ОСОБА_1 трудову книжку.

За ч. 1 ст. 47 Кодексу, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч. 5 ст. 235 Кодексу).

Аналогічні положення містяться в п. 4.1. р. 4 Інструкції, згідно якого власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, у випадку затримки виконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку щодо видачі працівникові належно оформленої трудової книжки в день звільнення останнього, йому виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Поряд з цим, в п. 4.2. р. 4 Інструкції встановлено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Тобто, чинним законодавством передбачено можливість отримання працівником трудової книжки поштою за визначеною ним адресою. При цьому, виконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку щодо пересилання поштою працівникові трудової книжки на визначену останнім адресу допускається за обставин: а) повідомлення власником або уповноваженим ним органом працівника про необхідність отримання трудової книжки, б) наявності письмової згоди працівника на одержання трудової книжки поштою. Поряд з цим, у разі затримки у видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Правова позиція в частині виплати працівникові середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки викладена у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 Верховного Суду України, в п. 32 якої зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

З речення першого частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» убачається, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 р. ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Слід зазначити, що сторонами не заперечується надіслання Міністерством на адресу ОСОБА_1 листів: № 1417/7.1 від 13.02.2017, № 1884/9.1 від 01.03.2017 та № 2702/9.1 від 27.03.2017, в яких позивачці повідомлялося про її звільнення, внесення змін до наказу про звільнення та необхідності отримання нею трудової книжки або ж надання такої згоди на пересилання трудової книжки поштою на її адресу відповідно.

З матеріалів справи видно про звернення позивачки із заявою б/н від 27.03.2018 з вимогою про пересилання їй трудової книжки. Однак, зі змісту заяви не випливає акценту про надання нею письмової згоди про пересилання їй трудової книжки поштою.

Водночас, суд примічає, що письмову згоду (заяву) на пересилання позивачці трудової книжки поштою викладено ОСОБА_1 у електронному запиті від 23.04.2017, який направлено до відповідача з огляду на лист № 2702/9.1 від 27.03.2017 Мінмолодьспорту про можливість отримання ОСОБА_1 трудової книжки поштою.

З огляду на наведене, враховуючи, що у запиті від 23.04.2017 має місце як визначення ім'я запитувача - ОСОБА_1, так і посилання на лист № 2702/9.1 від 27.03.2017 Міністерства щодо надання згоди на пересилання трудової книжки поштою, що, відповідно, виключало унеможливлення встановлення Міністерством суб'єкта звернення із таким запитом, як то ОСОБА_1, зважаючи, що надаючи відповідь на запит позивачки, у листі № Л-83/17/9.1 від 27.04.2017 відповідач, при розгляді запиту від 23.04.2017, не врахував надання позивачкою згоди на пересилання їй трудової книжки поштою, суд вважає про надання ОСОБА_1 згоди про пересилання на її адресу трудової книжки саме у запиті від 23.04.2017, а не заяві б/н від 27.03.2017.

Як свідчать матеріали справи, лише листом № Л-229/17/9.1 від 22.05.2017 Міністерством направлено на адресу ОСОБА_1 трудову книжку, що свідчить про затримку виконання відповідачем обов'язку щодо видачі позивачці належно оформленої трудової книжки через не пересилання їй трудової книжки в період з 23.04.2017 по 22.05.2017, що, як наслідок, є підставою, згідно ч. 5 ст. 235 Кодексу та п. 4.1. р. 4 Інструкції, для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку у видачі їй трудової книжки, сума якого, виходячи із того, що середньоденна заробітна плата позивачки дорівнює 329,70 грн., розмір якої, між іншим, підтверджено у довідці № 919/10 від 08.02.2019 Міністерства, становить 6 594,00 грн., з розрахунку: 329,70 грн. Х 20 робочих днів в період з 23.04.2017 по 22.05.2017.

З огляду на наведені висновки щодо надання позивачкою згоди на пересилання на її адресу трудової книжки 23.04.2017, судом відхиляються, як невмотивовані, заперечення відповідача щодо відсутності вини Міністерства у затримці видачі ОСОБА_1 трудової книжки, а також щодо відсутності підстав для виплати позивачці середнього заробітку за затримку внаслідок такої невидачі.

В силу п. 4.1. р. 4 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника, днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10. Інструкції.

Відповідно до п. 2.10. р. 2 Інструкції, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

За таких обставин, враховуючи затримку у видачі ОСОБА_1 трудової книжки в період 23.04.2017 по 22.05.2017, з урахуванням того, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника, днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки, а про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про: скасування наказу Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017; визнання недійсним запису № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1 про її звільнення та зобов'язання відповідальну посадову особи Міністерства внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1; зобов'язання Міністерство видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 про що внести відповідний запис до трудової книжки.

Окремо, суд, враховуючи викладені висновки щодо наявності підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку у видачі їй трудової книжки, висловлює правову позицію щодо вимог позивачки про зобов'язання Міністерства виплатити середній заробіток, та, в контексті обраного позивачем способу захисту порушеного права, зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене у окремому епізоді, приймаючи до уваги, що позивачкою не доведено ухилення відповідача від виплати їй середнього заробітку за затримку у видачі трудової книжки, однак, по-перше, зважаючи на висновки суду щодо наявності підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку у видачі їй трудової книжки, по-друге, враховуючи, що згідно ч. 5 ст. 235 Кодексу і п. 4.1. р. 1 Інструкції, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, чим, відповідно, забезпечується право працівника на отримання відповідних виплат в силу зауважених нормативних положень, суд прийшов до висновку про обґрунтованість викладеної в п. 4 прохальної частини позову вимоги та її задоволення шляхом стягнення з Мінмолодьспорту на користь ОСОБА_1 6 594,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, в сукупному аспекті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень згідно ч. 1 ст. 2 КАС України та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, є належним ефективним захистом таких прав, свобод та інтересів позивачки.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідач, за наведених у відзиві обставин, не довів правомірності своїх дій, тобто вчинив їх без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); непропорційно, зокрема з без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених судом висновків в цілому, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з урахуванням визначеного судом способу захисту прав, свобод, інтересів ОСОБА_1 в частині.

Щодо судових витрат по справі, то суд зазначає, що з огляду на звільнення позивачки від сплати судового збору, підстави для здійснення судом розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

3. Визнати недійсним запис № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, про звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) та зобов'язати відповідальну посадову особу Міністерства молоді та спорту України () внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), у порядку, встановленому пунктом 2.10. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затв. Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110.

4. Зобов'язати Міністерство молоді та спорту України () видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), про що внести відповідний запис до її трудової книжки.

5. Стягнути з Міністерства молоді та спорту України () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 в розмірі 6 594,00 грн. (шість тисяч п'ятсот дев'яносто чотири гривні).

6. В іншій частині позову відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 13.03.2019.

Суддя К.С. Пащенко