Справа № 826/14736/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

05 березня 2019 року м. Київ № 826/14736/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства молоді та спорту України

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу

представники позивача - ОСОБА_2;

сторін: відповідача - Яковенко У.Д.

(у судовому засіданні 05.03.2019, відповідно до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини ухвали),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: 19003, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) (далі - позивачка або ОСОБА_1.) подала на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Міністерства молоді та спорту України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 42, ідентифікаційний код 38649881) (надалі - відповідач або Міністерство або Мінмолодьспорту), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

- визнати недійсним запис № 40 в трудовій книжці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про її звільнення та зобов'язати відповідальну посадову особу Міністерства молоді та спорту України () внести про це запис до трудової книжки ОСОБА_1;

- зобов'язати Міністерство молоді та спорту України () видати наказ про звільнення 22.05.2017 ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) про що внести відповідний запис до її трудової книжки;

- зобов'язати Міністерство молоді та спорту України () виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час її вимушеного прогулу в розмірі 11 795 гривень 76 копійок.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.09.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання на 25.10.2018.

У судовому засіданні 25.10.2018 судом оголошено перерву до 04.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.12.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2019 відмовлено у задоволенні заяви б/н від 23.10.2018 "Про залишення позовної заяви без розгляду" представника Міністерства молоді та спорту України - Удовенко У.Д.

Мотивуючи позовні вимоги позивачка вказує, що враховуючи фактичну затримку видачі (пересилання) її трудової книжки, днем звільнення ОСОБА_1 є 22.05.2017 - дата підписання листа Міністерства молоді та спорту України № Л-229/17/9.1, згідно якого позивачці була відправлена трудова книжка. Таким чином, запис у трудовій книжці позивачки за номером 40 від 27.03.2017, про її звільнення, повинен бути визнаний недійсним, про що спеціалістом відділу кадрового забезпечення (відділу кадрів) Міністерства молоді та спорту України повинен бути внесений у трудову книжку ОСОБА_1 відповідний запис. Крім того, про новий день звільнення позивачки, а саме, 22.05.2017, Міністерство молоді та спорту України повинно видати новий наказ, у зв'язку із чим, до трудової книжки також повинен бути внесений відповідний запис. Крім цього, позивачці повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.03.2017 по 22.05.2017.

Додатково, ОСОБА_1 у позові зазначила, що наказом від 09.02.2017 № 44-к/тр Міністерства молоді та спорту України у зв'язку з скороченням звільнено 13.02.2017 ОСОБА_1 із займаної посади провідного спеціаліста відділу фізичного виховання різних верств населення Департаменту фізичної культури та неолімпійських видів спорту. Відмітила, що на момент прийняття оскаржуваного наказу перебувала на амбулаторному лікуванні, а саме в період з 13.02.2017 по 24.02.2017, з 27.02.2017 по 10.03.2017 та з 13.03.2017 по 24.03.2017, що підтверджується відповідними листами непрацездатності, наявними у матеріалах справи. Оскільки Міністерством молоді та спорту України враховано період непрацездатності ОСОБА_1, відповідачем прийнято новий наказ № 92-к/тр від 27.03.2017, яким внесено зміни до наказу від 09.02.2017 № 44-к/тр в частині дати звільнення позивачки, а саме цифри та слова « 13 лютого 2017 року» замінено на « 27 березня 2017 року». Листами Міністерства молоді та спорту України від 13.02.2017 та 01.03.2017 позивачку повідомлено про звільнення та вказано на необхідність отримання трудової книжки за місцем роботи або повідомити про згоду на пересилання трудової книжки поштою із зазначенням поштової адреси. У зв'язку з перебуванням позивачки у стані тимчасової непрацездатності, остання направила відповідачу листа від 27.03.2017, у якому просила переслати трудову книжку листом за місцем реєстрації. Лише 22.05.2017 Міністерством молоді та спорту України направлено лист-відповідь вих. № Л-229/17/9.1, разом з яким також направлено і трудову книжку ОСОБА_1 Позивачка стверджує про порушення її прав відповідачем, у зв'язку із чим 10.09.2018 звернулася із відповідним позовом до суду.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КзПП України).

Статтею 4 КзПП України вказано, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 3 КзПП України зазначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною другою статті 233 КзПП України передбачено право працівника у разі порушення законодавства про оплату праці звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У відповідності ч. 3 ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, в тому числі, виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою - необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2018 у справі № 809/4017/13-а (К/9901/1509/18).

Таким чином, звернення позивачки з вимогою щодо зобов'язання Міністерства молоді та спорту України здійснити виплату середнього заробітку за період з 27.03.2017 по день отримання трудової книжки - 22.05.2017 не обмежується строками на звернення до суду.

Питанню поновлення процесуальних строків була надана оцінка Європейським Судом з прав людини, судова практика та рішення якого, згідно частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні застосовуватись під час розгляду адміністративних справ в Україні з урахуванням принципу верховенства права.

Європейський Суд з прав людини в рішенні "Рябих проти Росії" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Судом також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Проаналізувавши у сукупності наведені позивачкою у позові доводи та наявні у матеріалах справи докази, з метою забезпечення можливості позивачки звернутись до суду для вирішення спору, з огляду на те, що звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не обмежено процесуальним строком, враховуючи неможливість встановлення терміну прогулу без дослідження обставин правомірності звільнення позивачки, тобто фактично - без розгляду інших позовних вимог, що стосуються визнання протиправним та скасування наказу Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1, з урахуванням того, що вимоги про визнання недійсним запису № 40 в трудовій книжці та про зобов'язання видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 від 22.05.2017 є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства молоді та спорту України № 92-к/тр від 27.03.2017 про звільнення ОСОБА_1, суд вважає про наявність достатніх поважних підстав для поновлення позивачці строку на звернення до адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 123, 240-243, 248, 256 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Ухвала, відповідно до змісту ч. 1 ст. 256 КАС України, набирає законної сили негайно з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя К.С. Пащенко