Справа № 640/21373/18
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

14 березня 2019 року № 640/21373/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Міністерства оборони України,
ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (надалі відповідач 1, адреса: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6), Київського міського військового комісаріату (надалі відповідач 2, адреса: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просить:

- визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 42-місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та частини 7 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- скасувати рішення Міністерства оборони України від 19 червня 2018 року у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 42-місячного грошового забезпечення, виходячи з його розміру на день встановлення інвалідності за посадою, яку він обіймав на день звільнення, з урахуванням висновків суду протягом одного місяця з часу набрання законної сили судовим рішенням;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відсутності вимоги до Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві»;

- зобов`язати Київський міський військовий комісаріат надіслати до Міністерства оборони України письмову вимогу щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності у зв`язку з захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби, проте, відповідачами вчинено дії та бездіяльність, які порушили право позивача на призначення та отримання такої допомоги.

У своєму відзиві на адміністративний позов представник відповідача 2 заперечуючи проти позову вказав, що відповідач 2 в межах спірних правовідносин діяв в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідач 1 у встановлений судом строк відзив на адміністративний позов суду не надав, а тому, відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР.

У відповідності до копії Витягу з наказу Головнокомандуючого ракетними військами (по особовому складу) №0294 від 12 липня 1985 року майора ОСОБА_1 , військового представника НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони звільнено в запас за статтею 59, пункт «а» (за віком) Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил СРСР (Т.1, арк. 20).

Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про хворобу №580 від 18 квітня 1985 року. військово лікарською комісією встановлено наявність у ОСОБА_1 захворювання, отриманого в період проходження військової служби (Т.1, арк. 21)

16 березня 2006 року ОСОБА_1 вперше призначено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності: захворювання, отримане в період проходження військової служби, що підтверджується наданою суду копією довідки до Акта огляду МСЕК серії №КА-1 №056406 (Т.1, арк. 18).

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою та доданими до неї документами щодо розгляду питання про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, як інваліду Армії ІІ групи.

Листом від 11 травня 2018 року №ВСЗ/985 Київський міський військовий комісаріат направив на адресу Департаменту фінансів Міністерства оборони України заяву ОСОБА_1 щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, на день встановлення інвалідності, який з 16 березня 2006 року визнаний інвалідом ІІ групи разом з доданими документами.

Також Київський міський військовий комісаріат у вказаному листі зазначив, що командування комісаріату вважає, що ОСОБА_1 немає права на отримання зазначеної грошової допомоги на дату встановлення інвалідності (Т.1, арк. 51).

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 червня 2018 року №60, за результатами розгляду поданих документів, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги майору в запасі ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), якого 12 липня 1985 року звільнено з військової служби та 16 березня 2006 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а первинна інвалідність встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він не має права на одержання одноразової грошової допомоги (Т.1, арк. 24).

Листом від 17 липня 2018 року за вих. №ВСЗ/1698 Київський міський військовий комісаріат повідомив ОСОБА_1 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (Т.1, арк. 25)

Позивач вважає відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги неправомірною та такою, що порушує його права, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач зазначає, що його звільнено з військової служби та він отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З 16 березня 2006 року йому встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з проходженням військової служби.

За доводами позивача, він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 42-місячного грошового забезпечення, у зв`язку з чим ним було подано заяву та всі необхідні документи для нарахування та виплати вказаної допомоги.

Проте, Міністерство оборони України не визнало права позивача на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі настання ІІ групи інвалідності, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у письмовому відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 зазначив, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби Збройних Сил СРСР 12 липня 1985 року.

З 16 березня 2006 року позивачу встановлено вперше ІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, одержаним в період проходження військової служби.

У травні 2018 року позивач звернувся до Київського міського військового комісаріату з заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284.

Розглянувши звернення позивача, як зазначено у відзиві на позовну заяву, Київський міський військовий комісаріат листом від 11 травня 2018 року №ВСЗ/985 направив документи ОСОБА_1 на комісію до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для прийняття рішення, тому, за доводами представника відповідача 2, відповідач 2 виконав всі вимоги діючого законодавства України.

Крім того, представник відповідача 2 зазначив, що чинним законодавством не передбачено надсилання письмової вимоги до Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності.

На підставі вищевикладеного, просив у задоволенні позовних вимог до Київського міського військового комісаріату відмовити.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, відсутні обставини, які свідчать про протиправність дій з боку відповідачів та порушення прав і свобод позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з того, що судом застосовуються норми законодавства, яке діяло на момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності, тобто, станом на 16 березня 2006 року, та зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (надалі Закон від 20.12.1991 №2011-ХІІ)

У відповідності до статті 4 Закону від 20.12.1991 №2011-ХІІ (в редакції станом на 16 березня 2006 року) дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців, які проходять службу на території України, і військовослужбовців - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України; членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли, пропали безвісти або стали інвалідами при проходженні військової служби; військовозобов`язаних, призваних на збори, та членів їх сімей.

Згідно статті 1 Закону від 20.12.1991 року №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 46 Конституції України, яка є нормою прямої дії, встановлено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Враховуючи викладені вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Отже, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Під час військової служби життя і здоров`я позивача підлягало державному обов`язковому особистому страхуванню на підставі статті 16 Закону від 20.12.1991 №2011-ХІІ.

Статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ в редакції, що діяла станом на 16 березня 2006 року, передбачено, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню а випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови такого страхування були визначені постановою Кабінету Міністрів України «Про умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум» від 19 серпня 1992 року №488.

Виплата страхових сум проводилася НАСК "Оранта" за рахунок коштів державного бюджету, що виділялися Міністерству оборони України, з дня настання страхової події, яка визначена законом (у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби).

При цьому, страхова сума виплачувалась лише після визначення у встановленому законом порядку ступеня втрати працездатності незалежно від часу звільнення з військової служби, якщо захворювання одержані в період проходження військової служби.

В подальшому НАСК «Оранта» було позбавлено ліцензії на проведення державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців, а Міністерство оборони України припинило внесення страхових платежів НАСК «Оранта».

07 березня 1996 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про страхування", абзацом 6 пункту 10 Прикінцевих положень якого передбачено прийняття закону з урегулювання питань заміни обов`язкового державного страхування на безпосереднє здійснення компенсаційної виплати з державного бюджету головними розпорядниками бюджетних коштів за цільовими платежами.

На виконання зазначених вимог Законом України від 04 квітня 2006 року №3597-IV було внесено відповідні зміни і доповнення до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, вказаний Закон доповнено статтею 41 "Державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних", яка набула чинності 10 травня 2006 року і діяла до 31 грудня 2006 року.

Зазначена норма Закону зберегла раніше встановлене статтею 16 Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року положення про обов`язкове державне особисте страхування життя і здоров`я військовослужбовців за рахунок коштів Державного бюджету України і лише змінила порядок і умови компенсаційних виплат за таким страхуванням.

В частині 3 статті 41 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV) зазначено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

21 лютого 2007 року постановою Кабінету Міністрів України №284, яка набрала чинності 05 березня 2007 року, затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році (надалі Порядок №284).

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 03 квітня 2007 року №22-26-1064 дія постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 поширюється тільки на період, починаючи з 10 травня 2006 року, тобто з дня опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року № 3597-IV.

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (надалі Порядок №975) установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (Офіційний вісник України, 2008 р., №39, ст.1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 (Офіційний вісник України, 2007 р., №14, ст.532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року №1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., №89, ст.3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії (пункт 3 Порядку №975).

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 затверджено перелік актів Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, до якого також включено й Постанову Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 «Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум» (ЗП України, 1992 р., № 10, ст. 242) (пункт 1 Переліку).

Тобто, до 25 грудня 2013 року Постанова Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488 «Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум» була чинною, а її норми підлягали застосуванню.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР та з16 березня 2006 року останньому вперше призначено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності: захворювання, одержане в період проходження військової служби.

Тобто, позивач є особою, яка має право на соціальний захист, зокрема, право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Проте, враховуючи, що ІІ група інвалідності позивачу встановлена з 16 березня 2006 року, суд приходить до висновку, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю позивача не повинні бути розраховані та виплачені відповідачем 2 відповідно до Порядку №284 або Порядку №975, оскільки на ОСОБА_1 не розповсюджується дія Порядку №284, а у відповідності до положень Порядку №975 допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Наведене в сукупності свідчить про відсутність правових підстав для визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 42-місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та частини 7 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання Міністерства оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 42-місячного грошового забезпечення, виходячи з його розміру на день встановлення інвалідності за посадою, яку він обіймав на день звільнення, з урахуванням висновків суду протягом одного місяця з часу набрання законної сили судовим рішенням.

Крім того, суд зазначає, що частиною 7 статті 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на яку посилається позивач, передбачено, що Кабінетом Міністрів України, місцевими радами, підприємствами, установами, організаціями можуть встановлюватися й інші пільги та гарантії соціального захисту сімей військовослужбовців. Проте, вказана норма ніяким чином не впливає на висновки суду за результатами розгляду даної адміністративної справи по суті.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відсутності вимоги до Міністерства оборони України в частині не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та зобов`язання надіслати таку вимогу до Міністерства оборони України, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності в останнього права на отримання такої допомоги відповідно до зазначених позивачем положень законодавства.

В той же час, суд зазначає, що законодавством України не передбачено обов`язку Київського міського військового комісаріату складати саме письмову вимогу до Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Міністерства оборони України від 19 червня 2018 року у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутнє оскаржуване рішення Міністерства оборони України від 19 червня 2018 року, позивач своїм правом щодо уточнення позовних вимог в цій частині, відповідно до статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався, а також не виконав свій обов`язок щодо подання доказів на обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 червня 2018 року №60, відповідно до змісту якого, комісія дійшла висновку про відсутність права у ОСОБА_1 на одержання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із звільненням останнього військової служби до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а первинна інвалідність встановлена до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд наголошує, що зазначені висновки комісії є помилковими, оскільки судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач є особою, яка має право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, але з інших підстав, ніж зазначені у вказаній позовній заяві.

Також, суд звертає увагу й на те, що позивачем, при обґрунтуванні позовних вимог, зазначалися норми законодавства України, які не діяли на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 16 березня 2006 року, проте, зазначалося, що саме ці норми були чинними у вказаний період. В той же час, положення законодавства України, які помилково позивач зазначав, як такі, що застосовуються станом на 16 березня 2006 року, набрали чинності після 16 березня 2006 року.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог повністю.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а також враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.
На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова