Справа № 640/20168/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 березня 2019 року № 640/20168/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві України (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в місті Києві), в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 викладене в відмові відповідача від 17.05.2018, та визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії - протиправною та зобов'язати його вчинити певні дії - призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 24.04.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно в порушення вимог чинного законодавства не було призначено пенсію за віком. Зазначає, що 05.11.1996 року виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Разом з тим, позивач зазначила, що ані до виїзду, ані станом на теперішній час позивачу пенсія не призначалась, та відповідно пенсійних виплат остання не отримує. З огляду на викладене, через уповноваженого представника позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення останній пенсії. Однак, листом від 17.05.2018 № 3340/039 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.12.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

До суду від представника відповідача надійшло клопотання позивача про заміну неналежного відповідача по справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року після відкриття провадження у справі позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу п'ятиденний строк для усунення виявлених недоліків. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2018 продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

05.03.2019 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши, що посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 19.05.2015 є помилковими, з огляду на те, що у вказаній постанові йдеться про поновлення пенсії, яка вже була раніше призначена особі. Відповідно до позовної заяви, а також заяви з додатками поданої до відповідача, в Україні пенсія позивачу раніше не призначалась, а позивач постійно проживає за кордоном. Разом з тим, до вищевказаної заяви представником позивача не було долучено документ про місце постійного проживання в Україні, копію паспорта громадянина України, та довідку про знаходження в живих. Враховуючи викладене, станом на момент розгляду заяви позивача щодо призначення пенсії, у відповідача були відсутні законодавчі підстави для призначення пенсії позивачу.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виїзду на постійне проживання до Ізраїлю працювала на території України, трудовий стаж складає 35 роки,

Перед виїздом за кордон позивачка мешкала за адресою: АДРЕСА_1, Україна.

17.09.2002 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

З метою призначення пенсії за віком позивач через свого представника 05.04.2018 звернулася до Пенсійного фонду України з заявою, в якій просила Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю.

Листом від 18.04.2018 №8686/Т-116 Пенсійний фонд України направив заяву позивача про призначення пенсії з доданими до неї документами, до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

24.04.2018 представник позивача, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з особистою заявою позивача щодо призначення пенсії.

Листом від 17.05.2018 №3340/03 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, зазначивши, що до заяви про призначення пенсії додаються документи про місце проживання (реєстрації) особи. За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт, або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне місце проживання.

Разом з тим ОСОБА_1 рекомендовано особисто звернутися до управління з відповідною заявою та документами для призначення пенсії.

Листом від 25.05.2018 №8669/03 Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві повідомило позивачу, що розглянувши заяву позивача щодо призначення пенсії гр. ОСОБА_1, вважає, що листом від 17.05.2018 №3340/03 позивачу вже було надано чітку відповідь на поставлене питання на доручення Пенсійного фонду України від 18.04.2018 №8686/Т-11 та відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадян України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до приписів статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Однак, статтею 44 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-IV) встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Частиною п'ятою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 №1566/11846; далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

У пункті 7 Порядку міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії.

Згідно з пунктом 30 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію: а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів; в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження (пункт 38 Порядку).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ (пункт 39 Порядку).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (пункт 43).

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та доданий до неї необхідний перелік документів, поданий до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, Законом №1058-IV та затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1. Призначення та отримання пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Проте, у даному випадку відповідачем правомірно вказано на недоліки заяви про призначення пенсії в частині ненадання необхідних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки остання, діючи через свого представника звернулася до ПФУ з заявою про призначення та виплату пенсії за віком без дотримання вимог статті 44 Закону №1058-IV, а саме в частині подання необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ виконав обов'язок щодо розгляду заяви та роз'яснення порядку призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 21.09.2018 по справі №805/465/18-а (№К/9901/54767/18).

Також, суд звертає увагу позивача на те, що Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону №1058-1V в частині статті 49 «Припинення та поновлення виплати пенсії» та другого речення статті 51 «Виплата пенсії у разі виїзду за кордон», не може бути застосоване у даних правовідносинах, оскільки вказане рішення стосується питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і не регулює питання призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2018 по справі №825/2152/18 (А/855/512/18).

З огляду на те, що на території України пенсія позивачу не призначалась, відповідач не мав правових підстав для застосування вище вказаного рішення до позивача.

Зі змісту статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова