Справа № 826/4593/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя в першій інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року Справа № 826/4593/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Іскоростенської С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до Міністерства юстиції України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій Кабінету Міністру України в особі Міністерства юстиції України та підпорядкованої йому Державної виконавчої служби України, спрямовані на відмову виконувати остаточне рішення Великої Палати Європейського Суду від 12.10.2017 р., прийнятого на підставі заяви (Удод проти України) від 29.11.2014 р. № 69704/14 у відповідності до процедури виконання «пілотного рішення» по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» № 40450/04, 15.10.2009 р. в частині виплати позивачу з Державного бюджету України індивідуального відшкодування за довготривале невиконання рішення національного суду з 07.07.2010 р.;

- зобов'язання Кабінету Міністру України в особі Міністерства юстиції України та підпорядкованої йому Державної виконавчої служби України направити до Державного Казначейства України перелік встановлених Законом виконавчих документів на виплату позивачу з Державного бюджету України упродовж трьох місяців від дня, коли судове рішення національного суду стане остаточним, грошових коштів на відшкодування: моральної шкоди в сумі 2500 євро, судових витрат в сумі 1740 євро та інфляційних витрат в сумі 174 євро в національній валюті на день здійснення платежу з виплатою відсотка у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, чинної у період несплати, плюс три відсоткові пункти, - на підставі державних гарантій остаточного рішення Великої Палати ЄСПЛ від 12.10.2017 р., прийнятого на підставі заяви (Удод проти України) від 29.11.2014 р. № 69704/14 про довготривале невиконання постанови Голосіївського районного суду м. Києві від 27.01.2011 р. по справі № 2а-143/11, яка вступила в силу ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2011 р., - з 07.07.2010 р., а саме у відповідності до процедури виконання та соціальних гарантій «пілотного рішення» по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» № 40450/04, 15.10.2009 р., остаточне рішення 15.01.2010 р.;

- звільнення позивача як інваліда війни ІІ групи від сплати будь-якого податку чи збору на всі вищезазначені належні до виплати грошові суми відшкодування, у тому числі: моральної шкоди, судових та інфляційних витрат на підставі державних гарантій п. 23 ст. 13 чинного спеціального Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 23.10.1993 р. № 3551-ХІІ.

Крім того, у своєму позові ОСОБА_2 просив встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухилився від застосування ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 14 КАС України, ст. 8 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», наполягаючи на тому, що ЄСПЛ приєднав його заяву (Удод проти України) до аналогічних 12400 справ у справі «Бурмич та інші проти України» для опрацювання з метою надання кожному заявнику індивідуального відшкодування у відповідності до «пілотного рішення» по справі «Іванов проти України».

При цьому, апелянт вважає, що рішення відповідача та суду першої інстанції спрямовані на невиконання остаточного рішення ВП ЄСПЛ, прийнятого за його заявою щодо виплати йому індивідуальної компенсації.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на тому, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і правомірними, відповідають практиці Великої Палати Верховного Суду, що ЄСПЛ не приймалося рішення про зобов'язання України виплатити позивачу та іншим заявникам, заяви яких вилучено з реєстру ЄСПЛ, індивідуального відшкодування, визначеного в рішенні по справі «Іванов проти України», а зобов'язано Україну вжити заходів загального характеру, що й було зроблено Урядом.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Голосіївського районного суду м. Києві від 27.01.2011 р. по справі № 2а-143/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2011 р., було визнано протиправними дії УПФУ в Голосіївському районі м. Києва щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 державної та додаткової пенсії у розмірі, меншому, ніж передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язано УПФУ в Голосіївському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату державної пенсії позивача в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з 07.07.2010 р.

Листом УПФУ від 01.11.2011 р. № 21976/У-11 позивача було повідомлено про проведення перерахунку його пенсії на виконання вказаного судового рішення та про відсутність бюджетних призначень для виплати відповідних коштів.

Також позивач звертався до Мінюсту та Міністерства соціальної політики з приводу виплати заборгованості з перерахованої пенсії, присудженої йому судом.

29.11.2014 р. позивач звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) із заявою щодо тривалого невиконання рішення суду.

Листом від 11.12.2014 р. ЄСПЛ було повідомлено позивача про прийняття його заяви та присвоєння їй номеру 69704/14.

01.06.2017 р. позивачу було виплачено 57 489,38 грн., нарахованих на підставі та на виконання рішення суду у справі № 2а-143/11.

Рішенням Великої Палати Європейського суду від 12.10.2017 р. у справі «Бурмич та інші про України» (заява № 46852/13 та інші), ЄСПЛ постановив вилучити зі свого реєстру (strike out) 12148 заяв, відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та передати їх Комітету міністрів Ради Європи з метою розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, рішення 15.10.2009), у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п'ятому пункті резолютивної частини зазначеного рішення, та сплати боргу за рішенням національного суду.

До зазначеного списку розгляду заяв, приєднано заяву ОСОБА_2 № 69704/14.

12.10.2017 р. ЄСПЛ було направлено позивачу лист, в якому повідомлено про прийняття вказаного рішення у справі «Бурмич проти України», приєднання заяви позивача до зазначеної справи, вилучення її разом з іншими заявами з реєстру Суду та передання до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого опрацювання в межах вжиття заходів загального характеру щодо виконання рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, рішення 15.10.2009), а також зазначено, що таке повідомлення ЄСПЛ становить проголошення рішення по його заяві, яке є остаточним.

01.12.2017 р. та 29.01.2018 р. (повторно) позивач звернувся до Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України з вимогою щодо виконання остаточного рішення Великої Палати ЄСПЛ від 12.10.2017 р. в частині виплати справедливої сатисфакції у розмірах, передбачених «пілотним рішенням» по справі «Іванов проти України».

01.11.2017 Кабінет Міністрів України перенаправив заяву ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України.

01.12.2017 Міністерство юстиції України листом повідомило позивача про розроблення стратегії вирішення порушеного у листі позивача питання, а також наголошено на тому, що рішенням ЄСПЛ у справі «Бурмич проти України» його заяву було вилучено з реєстру Суду та разом з іншими аналогічними заявами передано КМ РЄ для здійснення подальшого нагляду за їх виконанням в контексті вжиття заходів загального характеру.

23.02.2018 р. Міністерство юстиції України листом № 7018/У-1642/5.5 також повідомило позивача про те, що рішенням ЄСПЛ у справі «Бурмич проти України» йому не було присуджено справедливої сатисфакції, а зобов'язано України вжити заходів загального характеру для усунення системного порушення.

Крім того, у вказаному листі Міністерство юстиції України також повідомило позивача про те, що 09.08.2017 р. КМУ була прийнята постанова № 591 «Про утворення міжвідомчої робочої групи з вирішення проблемних питань, пов'язаних з виникненням заборгованості держави за рішеннями судів», що 10.10.2017 р. відбулося перше засідання вказаної групи і що станом на 19.02.2018 р. розроблено проект відповідної стратегії, який надіслано на опрацювання членам відповідним органам і що Уряд України співпрацює з КМ РЄ для пошуку найбільш ефективних шляхів вирішення даної проблеми.

Вважаючи протиправними дії КМУ в особі Мінюсту та підпорядкованої йому ДВС, спрямовані, за твердженням позивача, на відмову виконувати остаточне рішення Великої Палати Європейського Суду від 12.10.2017 р. у відповідності до процедури виконання «пілотного рішення» по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» № 40450/04, 15.10.2009 р. в частині виплати йому з Державного бюджету України індивідуального відшкодування за довготривале невиконання рішення національного суду з 07.07.2010 р., він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням ЄСПЛ у справі «Бурмич проти України» не зобов'язано державу - відповідача (Україну) виплатити відшкодування заявникам, заяви яких вилучено з реєстру справ Суду, а натомість такі заяви, включаючи заяву позивача, передано Комітету Міністрів Ради Європи в рамках вжиття заходів загального характеру, а не для виплати індивідуального відшкодування, як на тому наполягає позивач.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБҐРУНТУВАННЯ.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 37 § 1 (с) Конвенції визначено, що суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку, що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням.

Статтею 2 Закону № 3477-IV визначено, що Рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

У ст. 1 Закону № 3477-IV визначено, що рішенням Європейського суду є:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України;

в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

У цьому законі термін «виконання Рішення», це:

а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону № 3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Порядок вжиття заходів загального характеру здійснюється відповідно до с.ст. 13-15 Закону № 3477-IV.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Закону № 3477-IV заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики;

в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов'язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру (ч. 1 ст. 14 Закону № 3477-IV).

У ч.ч. 1, 4 ст. 15 Закону 33477-IV визначено, що Прем'єр-міністр України відповідно до подання, передбаченого у статті 14 цього Закону, визначає центральні органи виконавчої влади, які є відповідальними за виконання заходів загального характеру, та невідкладно дає їм відповідні доручення. Відповідні акти мають бути видані та відповідний законопроект має бути внесений Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України протягом трьох місяців від дня видання доручення Прем'єр-міністра України, передбаченого частиною першою цієї статті.

ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Системний аналіз викладених правових норм міжнародного та національного законодавства надає підстави стверджувати, що остаточне рішення ЄСПЛ є обов'язковим для виконання Україною у визначений в ньому спосіб, який може передбачати один з двох варіантів: вжиття заходів загального характеру або індивідуальне відшкодування на користь конкретної особи.

Разом з тим, для виплати особі певного індивідуального відшкодування, тобто справедливої сатисфакції у розумінні Конвенції, яка передбачає відшкодування завданих їй матеріальних збитків та моральної шкоди, у відповідному рішенні ЄСПЛ має бути чітко визначено, які саме заходи (розміри суми, види збитків тощо) підлягають застосуванню державою на користь такої особи (заявника до ЄСПЛ).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням ЄСПЛ від 12.10.2017 р. у справі «Бурмич та інші проти України» заяву позивача разом з 12 148 інших заяв вилучено з реєстру Суду з метою їх розгляду в рамках саме загальних заходів виконання «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, зазначеним рішенням ЄСПЛ від 12.10.2017 р. не передбачено виплати позивачу справедливої сатисфакції, ЄСПЛ не розглядав заяву позивача по суті наведених у ній доводів та підстав його звернення до Суду, не присуджував на його користь жодних виплат, а зобов'язав державу України вжити заходів загального характеру для подолання виниклої системної помилки, з приводу якої подано 12 148 однотипних заяв.

Отже, рішенням ЄСПЛ від 12.10.2017 р. у справі «Бурмич та інші проти України» Україну не було зобов'язано виплатити позивачі ті суми компенсації, на яких він наполягає у своїй позовній заяві.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 2а-7995/11, від 20.03.2018 р. у справі № 362/985/14-а, від 10.04.2018 р. у справі № 728/724/13-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, вони є обов'язковими для врахування колегією суддів при розгляді даної справи.

Тож, доводи апелянта про те, що ЄСПЛ приєднав його заяву (Удод проти України) до аналогічних 12400 справ у справі «Бурмич та інші проти України» для опрацювання з метою надання кожному заявнику індивідуального відшкодування у відповідності до «пілотного рішення» по справі «Іванов проти України», колегія суддів вважає не обґрунтованими з огляду на вищезазначене та ще раз наголошує, що вказаним рішенням ЄСПЛ на Україну покладено обов'язок вжити заходи загального характеру щодо заяв вилучених з реєстру Суду, тобто й заяви позивача.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що вжиття заходів загального характеру на виконання рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України» щодо вилучених з реєстру Суду заяв розпочато Україною, про що позивача особисто було повідомлено листами від 01.12.2017 р. та від 23.02.2018 р. /Т.1 а.с.32-35/.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що у п. 218 рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України», зазначено, що рішення Суду про вилучення подальших заяв типу Іванов з реєстру його справ не обмежує повноваження ЄСПЛ щодо поновлення в реєстрі справ таких заяв, якщо це буде виправдано обставинами, тобто існує потенційна можливість індивідуального вирішення заяви позивача.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції ухилився від застосування ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 14 КАС України, ст. 8 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ст. 46 Конвенції та ст. 14 КАС України регламентують презумпцію обов'язковості судового рішення до виконання, яка проаналізована у ході розгляду та вирішення судом першої інстанції даного спору, а ст. 8 вказаного Закону наведена в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції і застосована судом в контексті з іншими нормами при наданні юридичної оцінки виниклим правовідносинам.

Твердження апелянта про те, що рішення відповідача та суду першої інстанції спрямовані на невиконання остаточного рішення ВП ЄСПЛ, прийнятого за його заявою щодо виплати йому індивідуальної компенсації, не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки, як неодноразово зазначалося судом, рішенням ЄСПЛ від 12.10.2017 р. позивачу не присуджено конкретної компенсації і заходи індивідуального характеру саме до нього не вжито.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення даного позову, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року - без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: