Справа № 826/16440/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 березня 2019 року № 826/16440/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства "ПроКредит Банк"

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ

третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправною та скасування постанови від 14.09.2018р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ (далі - відповідач), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Тетяни Олексіївни про повернення виконавчого документу стягувачу від 14.09.2018р. № 27708721.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2018р. відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідачем неправомірно застосовано положення статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що призвело до порушення прав ПАТ "ПроКредит Банк", оскільки приписи вказаної правової норми щодо стягнення заставленого майна стосуються лише споживчих кредитів, виданих громадянам України, а у разі якщо іпотека забезпечує кредити, отримані юридичними особами, підприємцями або фізичними особами на неспоживчі цілі, то на них мораторій не розповсюджується; оскільки метою отримання кредиту ОСОБА_1 була купівля квартири, що на думку позивача пов'язано з підприємницькою діяльністю, то такий кредит не є споживчим, у зв'язку з чим висновки відповідача про наявність заборони щодо звернення стягнення на майно є необґрунтованими.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, зазначивши, що державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.11.2018р. з метою всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи було витребувано від сторін належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження ВП № 27708721 та копію Рамкової угоди № 2288 від 23.03.2015р., укладеної між ЗАТ "ПроКредитБанк" та ОСОБА_1, а також інших договорів на виконання зобов'язань по яким укладено договір іпотеки № 2288-ІД 01 від 23.03.2005р.

ОСОБА_1 пояснень щодо предмету спору не надала, хоча ухвала суду від 10.10.2018р. була їй надіслана належним чином.

З метою встановлення обставин справи ухвалами від 13.11.2018р. та від 29.01.2019р. суд зобов'язував Відділ державної виконавчої служби Святошинського району у м. Києві надати належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження ВП № 27708721.

Проте, відповідачем витребувані матеріали виконавчого провадження ВП № 27708721 станом на час прийняття рішення надані суду не були.

З огляду на скорочені строки розгляду справи передбачені ст. 287 КАС України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що на виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження № 27708721 щодо виконання виконавчого напису нотаріуса № 2219 від 07.06.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1.

14.09.2018 року державним виконавцем Телейчук Т.О. було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Підставою для повернення виконавчого документу державним виконавцем у постанові було зазначено, що «законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення».

З огляду на викладене, керуючись п.9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було повернуто виконавчий напис нотаріуса № 2219 від 07.06.2011 року стягувачу.

Не погоджуючись з таким рішенням виконавчої служби, вважаючи, що державним виконавцем не вжито всіх необхідних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р. (далі - Закон № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року

№ 1304-VII, протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що обмеження щодо примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки, можуть застосовуватися виключно за наявності визначених цим законом умов.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження № 27708721 державним виконавцем було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріусу від 07.06.2011р., яким, в свою чергу, було звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1

Як вбачається з виконавчого напису, зазначена квартира була передана ОСОБА_1 в іпотеку ЗАТ "ПроКредит Банк", правонаступником якого є ПАТ "ПроКредит Банк", за договором іпотеки № 2288-ІД 01 від 23.03.2015р.

Відповідно до п. 1.3 Договору іпотеки № 2288-ІД 01 від 23.03.2015р. іпотека за цим договором забезпечує повне виконання позичальником зобов'язань перед Іпотекодержателем (ЗАТ «ПроКредит Банк»), що виникають з Рамкової угоди № 2288 від 23.03.2005р. та інших договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту, інших договорів які укладені та/або будуть укладені на підставі Рамкової угоди, і є та/або будуть її невід'ємною частиною, за умовами яких Іпотекодатель зобов'язується перед Іпотекодержателем повернути кредит з максимальним лімітом заборогованості в розмірі 20 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитом, можливу неустойку та інші платежі в розмірі, порядку та строки, передбачені Кредитним договором.

Даний договір підписано в якості забезпечення виконання зобов'язань за рамковою угодою від 23.03.2005р. № 2288, додаткової угоди № 1 від 29.11.2006р. про внесення змін до Рамкової угоди № 2288 від 23.03.2005р., та договору про надання траншу від 26.03.2008р. № 1.38034/2288, від 20.11.2007р. № 1.35889/2288, від 05.09.2008р. № 1.40653/2288.

Визначення терміну «споживчий кредит» наведено у Законі України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до вказаного Закону споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням, обов'язків найманого працівника.

Як вбачається з Рамкової угоди № 2288 від 23.03.2005р. та інших договорів про надання траншу, цільове використання кредиту - задоволення особистих потреб. Жодних умов про використання отриманих коштів з метою ведення підприємницької діяльності укладені договори не містять.

Таким чином, кредитні кошти за кредитними договорами надавались на придбання товарів для задоволення власних потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Отже, Рамкова угода № 2288 від 23.03.2005р. та інша договори про надання траншу, укладені між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1, є споживчими кредитами у розумінні Закону України «Про споживче кредитування». Відтак, доводи позивача щодо зворотного не приймаються судом до уваги.

Згідно з п.11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов'язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Пунктом 9 частини першої статті 47 Закону № 1404-VIII виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018р. у справі № 826/19911/14 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" до Відділу Державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Моціборук В.О. про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18 листопада 2014 року ВП № 31834223.

Вказаною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018р. у справі № 826/19911/14 було встановлено наступне:

«Колегією суддів досліджено копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 31834223 (ЗВП № 49237713) та встановлено, що державним виконавцем з метою встановлення наявності умов на підставі яких можуть встановлюватись обмеження щодо примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, визначені Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" було направлено запити до відповідних дердавних органів.

Отримані відповіді на ці запити, зокрема відомості Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідки з місця проживання, повідомлення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, на думку колегії суддів, свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання та що у ОСОБА_1 у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна, а також що загальна площа вказаного нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири.».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи вказане вище судове рішення суд приходить до висновку, що хоча справа № 826/19911/14 і стосувалась іншого виконавчого провадження ВП № 31834223 (ЗВП № 49237713), обставини у даній справі були встановлені щодо ОСОБА_1, зокрема, такі як те, що квартира АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання, та що у ОСОБА_1 у власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна, а також що загальна площа вказаного нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосовуються положення п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304 - VII від 03.06.2014, якими заборонено примусово стягувати нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, оскільки відповідачем встановлено, а позивачем не спростовано того, що іншого нерухомого майна за ОСОБА_1 не зареєстровано, а квартира, що є предметом іпотеки, є постійним місцем проживання та місцем реєстрації боржника.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Враховуючи викладене суд вважає, що спірна постанова державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Телейчук Тетяни Олексіївни про повернення виконавчого документу стягувачу від 14.09.2018р. № 27708721 прийнята відповідачем в межах та на підставі наявних у нього повноважень, підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на ту обставину, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37 Закону №1404, не позбавляє АТ "ПроКредит Банк" права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону №1404 (частина 5 статті 37 Закону №1404).

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі вищевикладеного.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій