Справа № 640/991/19
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/991/19 Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Аліменка В.О., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта") звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову ВП №57982950 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 24718,04 грн. і витрат у сумі 240,00 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 31.10.2018 у справі №910/13318/16 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановив, серед іншого, стягнути з ПАТ "Укрнафта" на користь ТОВ "ФК "Бізнес Факторинг" 118 646,61 грн. судового збору за подання касаційної скарги №37-3/03/17 та 128 533,83 грн. - за перегляд Верховним Судом 16.02.2018 заяви позивача про перегляд Верховним Судом України постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанови Вищого господарського суду України від 18.04.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову ВП №57982950 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення з ПАТ "Укрнафта" витрат у сумі 240,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги даного позову.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Дана справа належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа №910/13318/16 за позовом ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» до ПАТ «Укрнафта» та ТОВ «Зурбаган-Юг» про стягнення 513 255,89 дол. США.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.06.2016 позовні вимоги ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.04.2017, рішення Господарського суду м. Києва від 29.06.2016 скасовано повністю, а провадження у справі №910/13318/16 припинено.

Постановою Верховного Суду від 16.02.2018 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанову Вищого господарського суду України від 18.04.2017, а справу передано на розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 рішення Господарського суду м. Києва від 29.09.2016 змінено в частині пункту 2 резолютивної частини та викладено в новій редакції, а саме: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (040053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 12, оф. 195; ідентифікаційний код 40386508) попередню оплату у розмірі 513 255,89 дол. США, що еквівалентно 13 657 739,12 грн., та судовий збір у розмірі 191 316,13 грн.», в іншій частині рішення Господарського суду м. Києва від 29.09.2016 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2018 рішення Господарського суду м. Києва від 29.09.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 в частині вирішення позову ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до ПАТ «Укрнафта» про стягнення попередньої оплати та в частині розподілу судового збору скасовано, прийнято в цій частині нове рішення, яким позов ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до ПАТ «Укрнафта» задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 6 591 241,32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260,11 російських рублів, у решті позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до ПАТ «Укрнафта» відмовлено, рішення Господарського суду м. Києва від 29.09.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 в частині відмови в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» до ТОВ «Зурбаган-Юг» про солідарне стягнення 100 000,00 грн. залишено без змін, стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» на користь ПАТ «Укрнафта» 286 576,26 грн. судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 118 646,61 грн. судового збору за подання касаційної скарги №37-3/03/17 та 128 533,83 грн. - за перегляд Верховним Судом 16.02.2018 заяви позивача про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанови Вищого господарського суду України від 18.04.2017.

22.12.2018 Господарським судом м. Києва видано відповідні накази.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» звернулось до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою вих. №8735 від 22.12.2018, отриманою останнім згідно штампу за вих. №40921 28.12.2018, про примусове виконання рішення (наказу Господарського суду м. Києва по справі №910/13318/16 від 22.12.2018), пунктом 2 якої просило під час відкриття виконавчого провадження винести постанову про арешт майна (коштів) боржника.

Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамовим Талят Рефатовичем розглянута заява та 28.12.2018 відкрито виконавче провадження ВП №57982950, про що винесено відповідну постанову.

Пунктом 3 вказаної постанови державний виконавець постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 24718,04 грн. та витрати у сумі 240 грн. Суму боргу з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження сплатити на наступні реквізити: р/р 0396, МФО 820172, , отримувач: Шевченківський РВДВС м. Києва.

Окрім того, державний виконавець на виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 у ВП №57982950 виніс постанову 28.12.2018 про арешт коштів боржника.

Матеріали виконавчого провадження містять заяву Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» №01/01/073706 та №01/01/07/3705 від 22.12.2018 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, отриману останнім згідно штампу №40925 28.12.2018, в якій заявник просить повернути ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» наказ Господарського суду міста Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 та невідкладно закінчити виконавче провадження, відкрите на виконання наведеного наказу Господарського суду.

Заява ПАТ «Укрнафта» мотивована припиненням зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. В підтвердження чому подав заяву ПАТ «Укрнафта» про зарахування від 22.12.2018 №01/01/07/3703 та №01/01/07/3702 із доказами надіслання ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг».

04.01.2019 ПАТ «Укрнафта» звернулось до відповідача із клопотанням №01/01/07/13 не переказувати на рахунок (ки) ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» стягнені з ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982950 кошти з огляду на припинення зобов'язань ПАТ «Укрнафта» шляхом зарахування.

11.01.2019 ПАТ «Укрнафта» подало до відповідача клопотання №01/01/07/34 повернути ПАТ «Укрнафта» кошти, списані з банківського (их) рахунку (ів) ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні №57982950, з огляду на припинення зобов'язань ПАТ «Укрнафта» перед ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

У відповідь на заявлене клопотання відповідач надав відповідь №ДВ/12 від 11.01.2019, в якій зазначив, зокрема, що згідно даних АСВП 03.01.2019 до Печерського РВ ДВС м. Києва ПАТ «Укрнафта» пред'явлено до виконання наказ Господарського суду м. Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 про стягнення з ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» на користь ПАТ «Укрнафта» 286 576,26 грн. судового збору, на виконання якого 08.01.2019 відкрито виконавче провадження. Оскільки подані одночасно дві заяви, одна з яких до Шевченківського РВ ДВС про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з зарахування однорідних зустрічних вимог, а інша до Печерського РВ ДВС про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» на користь ПАТ «Укрнафта» 286 576,26 грн. судового збору, відповідач дійшов висновку про не зарахування зустрічних вимог ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг», а прийнято рішення про примусове стягнення коштів. Станом на 11.01.2019 виконавче провадження у Печерському РВ ДВС не завершено, відповідно підстави для повернення списаних грошових коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» у розмірі 272 138,48 грн. відсутні.

В матеріалах виконавчого провадження знаходиться також заява ПАТ «Укрнафта» від 10.01.2019 №01/01/07/30 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у міста Києві, в якій ПАТ «Укрнафта» вказувало на те, що 22.12.2018 ПАТ «Укрнафта» звернулось до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у міста Києві з заявою про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 про стягнення з ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» на користь ПАТ «Укрнафта» 286 576,26 грн. судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг. Оскільки станом на 10.01.2019 заявником не отримано постанови про відкриття виконавчого провадження та з урахуванням розгляду Господарським судом м. Києва заяви ПАТ «Укрнафта» про визнання наказів Господарського суду м. Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 такими, що не підлягають виконанню, - ПАТ «Укрнафта» просило повернути ПАТ «Укрнафта» вищевказаний наказ та повернути ПАТ «Укрнафта» авансовий внесок.

ПАТ «Укрнафта», вважаючи виконанням наказу Господарського суду м. Києва №910/13318/16 від 22.12.2018 надіслання стягувачу ТОВ «ФК «Бізнес Факторинг» заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.12.2018 і, відповідно, неправомірними дії Шевченківського РВ ДВС щодо відкриття виконавчого провадження, та зокрема в частині стягнення судового збору та витрат на проведення виконавчих дій, звернувся з даним позовом до суду.

Вказане стало підставою для звернення позивача з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Законупідлягають примусовому виконанню.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є одним із видів виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII, сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Вимогами ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 18 Закону передбачено, що виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Колегією суддів встановлено, що 28 грудня 2018 року Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамовим Талят Рефатовичем було винесено постанову ВП № 57982950 про відкриття виконавчого провадження.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року постановлено, зокрема, стягнути з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» 118 646,61 грн. судового збору за подання касаційної скарги № 37-3/03/17 та 128 533,83 грн. - за перегляд Верховним Судом заяви ПАТ «Укрнафта» про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 та постанови Вищого господарського суду України від 18.04.2017.

На виконання постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, Господарським судом м. Києва 22.12.2018 було видано наказ №910/13318/16. Того ж дня, ПАТ «Укрнафта» та ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» подали заяви № 01/01/07/3702 та № 01/01/07/3703 про припинення боргових зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

11.01.2019 ПАТ «Укрнафта» звернулося до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві з клопотанням № 01/01/07/34 від 11.01.2019 про повернення коштів, списаних з банківського (их) рахунку (ів) ПАТ «Укрнафта» у виконавчому провадженні № 57982950, по причині припинення зобов'язань ПАТ «Укрнафта» перед ТОВ «ФК «Бізнес факторинг» шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За приписами ст.ст. 202, 203 Господарського кодексу України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому).

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

За змістом названих правових норм залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони.

Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

Слід також зазначити, що згідно з приписами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", регулювання правовідносин у сфері виконавчого провадження не обмежується лише цим Законом, а здійснюється "на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону, та інших законів...", добровільне виконання може здійснюватись у будь-який, передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Також не містять обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення стаття 203 Господарського кодексу України і стаття 602 Цивільного кодексу України.

При цьому, статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, слід зробити висновок, що заява про зарахування зустрічної вимоги вважається вчиненою саме з дати її підписання однією стороною, оскільки визнається односторонньою угодою припинення зобов'язання зарахування зустрічної вимоги.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 квітня 2018 року, яка була ухвалена у справі № 910/8661/17.

Що стосується питання правомірності постановлення судом першої інстанції ухвали від 22 січня 2019 року про залишення позовної заяви ПАТ "Укрнафта" без руху, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2019 року позовну заяву ПАТ "Укрнафта" було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п'яти днів з моменту отримання ухвали.

Підставою для залишення позовної заяви без руху стала несплата ПАТ "Укрнафта" судового збору у розмірі 1921,00 грн., оскільки за висновком суду першої інстанції позивачем були заявлені саме майнові вимоги у загальному розмірі 24958,04 грн.

Так, частиною першою статті 27 Закону № 1404-19 визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-19).

Майновим характером наділене рішення щодо вимоги права або інтересу, об'єктом якої виступає благо, що піддається грошовій оцінці.

Об'єктом рішення немайнового характеру навпаки виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в своєму позові ставить питання про скасування постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві ВП №57982950 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 24718,04 грн. та витрат в сумі 240,00 грн., вирішення якого призведе до зміни складу майна боржника. У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до висновку про наявність у даному спорі вимог майнового характеру.

Зважаючи на те, що предметом позову є вимога майнового характеру, судовий збір за подання позову юридичною особою має сплачуватись з розрахунку 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме - 1921,00 грн.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року, яка була ухвалена у справі № 802/281/16-а.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Разом з тим, частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року - скасувати в частині відмови в задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Укрнафта".

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в частині визнання протиправною та скасування постанови ВП №57982950 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 24718,04 грн.

Визнати протиправною та скасувати постанову ВП №57982950 від 28.12.2018 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 24718 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімнадцять гривень) 04 копійки.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Аліменко В.О.

Суддя Файдюк В.В.