Справа № 826/10361/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецсантехсервіс» до ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

ТОВ «Укрспецсантехсервіс» (далі - позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 30 травня 2017 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ на 459 290 грн. та 114 823 грн. штрафних санкцій та №, яким зменшено розмір від'ємного значення з ПДВ на 145 871 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позову. Зокрема, скаржник вказує про те, що що під час перевірки було встановлено обставини укладення між позивачем та ТОВ «Рідмар», ТОВ «Трейдер Вікторі» ряду договорів будівельного підряду, проте встановлено також відсутність у зазначених підприємств трудових ресурсів, виробничого обладнання, устаткування, транспортних засобів, складських приміщень, що свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності та того, що господарські взаємовідносини носять характер «фіктивності», створені без мети настання правих наслідків, у зв'язку з чим винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, які на думку відповідача є цілком обґрунтованими та правомірними.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, у період з 20 по 26 квітня 2017 року на підставі положень підпункту 20.1.14 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по господарських операціях з ТОВ «Рідмар» за період з 01 жовтня по 30 листопада 2015 року та господарських операціях з ТОВ «Трейд-Вікторі» за період з 01 по 30 листопада 2016 року.

Перевіркою встановлено порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, через що встановлено завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за листопад 2016 року у сумі 145 871 грн. та заниження податку на додатну вартість за період жовтень-грудень 2015 року на загальну суму 459 290 грн.

За результатами перевірки складено Акт №213/26-15-14-04-05/32156805 від 05 травня 2017 року (а.с. 15-49), на який у подальшому позивачем подані заперечення, які у свою чергу залишені без задоволення, а висновки Акту - без змін.

У подальшому відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 30 травня 2017 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ на 459 290 грн. та 114 823 грн. штрафних санкцій та №, яким зменшено розмір від'ємного значення з ПДВ на 145 871 грн.

Висновки Акту від 05 травня 2017 року переважно зводяться до непідтвердженості обставин реальності здійснення позивачем операцій з урахуванням часу, місцезнаходження майна, або обсягу матеріальних та людських ресурсів з ТОВ «Рідмар» та ТОВ «Трейд-Вікторі» та відсутності товарно-транспортних накладних на поставку товару. При цьому відповідач стверджує, що між позивачем та зазначеними товариствами відсутнє фактичне здійснення господарської діяльності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову ТОВ «Укрспецсантехсервіс», оскільки твердження позивача, на які він посилається як на підставу позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Конституції України та Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 9.1.1 п. 9.1 ст. 9 ПК України податок на прибуток підприємств належить до загальнодержавних податків та зборів.

Підпунктом 133.1.1 п. 133.1 ст. 133 ПК України передбачено, що платниками податку - резидентами є суб'єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених п.133.4 та 133.5 цієї статті.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкової накладної; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку; для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (п. 201.10ст.201 ПК України).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абз. 2 п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

На підтвердження обставин реальності здійснення господарських операцій із товариствами «Рідмар» та «Трейд-Вікторі» позивачем надано до матеріалів справи наявні у нього первинні документи, а саме: укладені договори поставки з товариствами, додаткові угоди, податкові накладні, видаткові накладні, акти приймання-передачі послуг, оборотно-сальдові відомості, звіти про відвідування об'єктів торгової мережі, фото звіти та рекламні ролики, платіжні доручення, що підтверджують розрахунки за надані послуги з субпідрядниками та з Замовником будівництв, які дають можливість відстежити ланцюг надання господарських послуг кінцевому суб'єкту господарювання.

Такі саме документи надавалися під час перевірки уповноваженим представникам ГУ ДФС в м. Києві.

З наданих документів вбачається, що порушень реєстрації платниками ПДВ товариств перевіркою не встановлено, первинні облікові документи між позивачем та товариствам складені відповідно до вимог чинного законодавства без порушень вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в господарських операціях простежується також господарська мета, оскільки результати виконаних робіт товариствами «Рідмар» та «Трейд-Вікторі» у подальшому використовувалися та мали вплив на результати господарської діяльності позивача і формування його оподатковуваного доходу.

Отже, ТОВ «Рідмар» та ТОВ «Трейд-Вікторі» у спірних правовідносинах на час видачі спірних податкових накладних були-право та дієздатними юридичними особами, зареєстрованими як платники податку на додану вартість, тобто відповідно до вимог статті 201 Податкового кодексу України мали право на нарахування податку та складання податкових накладних, за якими позивач відніс до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ.

Таким чином, виходячи з наведених норм податкового законодавства та встановлених судом фактичних обставин, господарські операції позивача з ТОВ «Рідмар» та ТОВ «Трейд-Вікторі» носять реальний характер, опосередковують фактичний рух активів, перебувають у безпосередньому зв'язку з господарською діяльністю та підтверджені належними первинними документами, оскільки позивач виконав умови, передбачені для формування витрат згідно зі статтями 138, 139 Податкового кодексу України

Між тим, відповідачем не наведено жодних обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не пов'язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Твердження відповідача про недостатність основних фондів та трудових ресурсів у товариств не може беззаперечно свідчити про фіктивність проведених операцій, оскільки зазначені товариства мають можливість залучати до виконання певних робіт та зобов'язань третіх осіб, а крім зазначеного податковим органом не наведено які саме ресурси необхідні постачальникам для поставки тих послуг, про які йдеться у Акті від 05 травня 2017 року, та не зазначено зв'язку цієї обставини з неможливістю виконати послуги із залученням інших осіб.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пунктами 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лис вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Отже, Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платника податків, а тільки встановлюють права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, у тому числі товарно-транспортна накладна і подорожній лист не являються документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання і продажу товарно-матеріальних цінностей.

Зазначене означає, що товарно-транспортна накладна внаслідок вищевказаних положень не є документом, який встановлений як обов'язковий вимогами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, а відтак це вказує на безпідставне та необґрунтоване нормами податкового законодавства посилання відповідача в акті перевірки на порушення позивачем зазначеної норми Податкового кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведене.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма