Справа № 0240/2412/18-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2412/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

14 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Мякінькової Лілії Іванівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2018 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

09 січня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача під час судового засідання заперечувала щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просила суд залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що в 2018 році, в порядку ст. 266.7.3 ПК України, з метою звірки даних, щодо об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку, розміру загальної площі об'єктів житлової та або нежитлової нерухомості, права користування пільгою із сплати податку, позивач звертався з письмовою заявою до контролюючого органу та подавав документи, що підтверджують право власності на нерухомість в т.ч. технічну документацію на об'єкти нерухомості, що перебувають у його власності.

Як вбачається зі Свідоцтва про право власності, Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.12.2015 року та технічного паспорта на житловий будинок з магазином від 19.10.2015, позивачу на праві власності належить житловий будинок з магазином загальною площею 608,5 м.кв., житлова площа 99,3 м.кв., в тому числі ґанок з пандусом, сходова клітина, огорожа № 1, вигрібна яма № 2.

Позивачем до Жмеринської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області було подано заяву про нарахування податку на нерухоме майно з додатками: копія свідоцтва про право власності НОМЕР_1, індексний номер 49677846 від 11.12.2015 року, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ЕКЕ 169663, індексний номер 49678003 від 11.12.2015 року, копія аркуша з еплікацією внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень одноквартирного житлового будинку з магазином технічного паспорта на житловий будинок з магазином № 7 по вул. Крупської, смт. Літин, Вінницька область, інвентаризаційна справа 440-15-ТП, розробленого ТОВ «Приват-БТІ».

17.05.2018 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області прийняті податкові повідомлення-рішення №34-02-32-52-02 , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 2206,86 грн., №35-02-32-52-02, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в сумі 26677,03 грн. та № 0-0205, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік в сумі 26947,20 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення - рішення протиправними позивач звернувся до суду для їх скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи податкові повідомлення-рішення №34-02-32-52-02, №35-02-32-52-02, № 0-0205 від 17.05.2018 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України N71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до п. п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, стали об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частка.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

База оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів (п.п. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України).

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Аналізуючи доводи апелянта, що приміщення магазину розміщенне в житловому будинку є об'єктом нежитлової нерухомості, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.п. 14.1.129 прим. 1 п.п. 14.1.129 п.14.1. ст. 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості, до яких позивач відніс решту площі свого будинку будівлі, приміщення що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду поділяються на такі типи:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до свідоцтва про право власності індексний номер 49677846 від 11.12.2015 року за позивачем зареєстровано житловий будинок з магазином, що знаходиться за адресою: вул. Крупської, 7, смт. Літин, Вінницька область загальною площею 608,5 кв.м.

Суд зауважує, що базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об'єкту оподаткування, тобто житлового будинку.

Під час апеляційного розгляду справи було встановлено, що за даними Реєстру платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки підсистеми «Реєстрація ПП» ІТС «Податковий блок» відсутня інформація щодо наявності у ОСОБА_4 іншої житлової та/або нежитлової нерухомості.

У даному випадку, у разі перебування у власності фізичної особи одного об'єкта нерухомості (житлового будинку) податок обчислюється виходячи з загальної площі такого об'єкта відповідної ставки податку.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно даних з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.12.2015 року № 49678003 житловий будинок з магазином в цілому є об'єктом житлової нерухомості.

Враховуючи положення вищезазначеної норми податкового кодексу, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку у власності відповідно до Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно знаходиться об'єкт житлової нерухомості, загальною площею 608.5 кв. м., а саме житловий будинок-будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами.

Тому, Жмеринським управління ГУ ДФС у Вінницькій області визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік в сумі 26947, 20 грн. (608,5 кв.м.*3,20(3200 мінімальна заробітна плата встановлена законом на 1 січня 2017 року) * 0,1%) + 25000 грн. (збільшення податку згідно абз. «г» п.п.266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПКУ) = 26947,20 грн.

Також, враховуючи те, що контролюючим органом нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2015 роки не проводилось, на підставі п.п.266.7.3 п. 266.7, п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 і п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання з цього податку за 2016 рік в сумі 26677,03 грн. (608,5 кв. м. * 2756грн. (1378 грн. мінімальна заробітна плата встановлена законом на 1 січня 2017 року) * 0,2%) +25000 грн. = 26677,03 грн.), а також за 2015 рік в сумі 2206,86 грн. ((608,5 кв. м. * 2,436 грн. (1218 грн. мінімальна заробітна плата встановлена законом на 1 січня 2017 року )* 0,2%) +25000 грн.)/12 місяців (починаючи з місяця, в якому набуто право власності) = 2206,86 грн.).

Відтак, оскільки у власності позивача перебуває житловий будинок загальною площею 608,5 кв.м., податковим органом визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 55831,09 грн. із застосуванням відповідної ставки податку, що відповідає вимогам податкового законодавства.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи позивача викладені у апеляційній скарзі щодо порушення строку направлення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень позивачу, з огляду на слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей з «Укрпошти», оскаржувані податкові повідомлення-рішенння отримані ОСОБА_4 - 06.07.2018 року, однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця обставина не впливає на правомірність податкових повідомлень-рішень та на обов'язок платника податків сплатити податок, оскільки податкові повідомлення-рішення винесені 17.05.2018 року, після звернення 03.05.2018 року позивача до Жмеринської ОДПІ, що відповідає абз. 2 п.п. 266.7.2 ПК України, в межах встановлено ст. 102 ПК України строку 1095 днів.

Колегія суддів зауважує, що в даному випадку позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та нормами Податкового кодексу України не передбачено звільнення платника податків від сплати податку з підстав несвоєчасного направлення податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, суд зазначає, що положення п.п. 266.10.2 ПК України визначає звільнення від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання, що помилково ототожнено позивачем зі звільненням від обов'язку сплатити такого податкового зобов'язання.

Водночас, положення п.п. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України не визначають обов'язок контролюючого органу направляти платнику податків розрахунок податкового зобов'язання.

Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи податкові повідомлення-рішення №34-02-32-52-02, №35-02-32-52-02, № 0-0205 від 17.05.2018 року, діяв на підставі, в межах своїх повноважень, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наведені апелянтом аргументів, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

Водночас, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих податкових повідомлень - рішень.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 березня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.