Справа № 675/2450/17
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/2450/17 Головуючий у 1-й інстанції: Трасковський С.Л.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

14 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2018 року (повний текст виготовлено 19.09.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про скасування постанови про поміщення до карцеру від 28.11.2017 та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" (далі ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)"), в якому просив:

-визнати невмотивованою, протиправною та скасувати постанову начальника ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 28.11.2017 про поміщення в карцер строком на 8 діб;

-стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.09.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково послався на рішення Європейського Суду по справі "Давидов та інші проти України".

Також судом першої інстанції не витребовувалися та не досліджувалися докази, які знаходяться у відповідача, що могли наочно продемонструвати факт здійснення відповідачем ряду заходів по виявленню у засудженого ОСОБА_3 психічних відхилень.

Скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків та тій обставині, що до нього застосовано найсуворіший вид дисциплінарного стягнення.

Також позивач просив звернути увагу, що судом першої інстанції залишено поза увагою недотримання відповідачем вимог ч.8 ст.134 КВК України, відповідно до якої постанова про поміщення в карцер має бути мотивована, та ст.135 КВК України щодо процедури дисциплінарного провадження.

Стосовно заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_2 просить призначити експеризу, з метою встановлення обсягу її заподіяння.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися та повноважних представників до суду не направили.

З метою забезпечення участі позивача в судовому засіданні, ухвалою суду від 19.02.2019 розгляд справи призначено в режимі відеоконференції та доручено Ізяславському районному суду та ДУ "Київський слідчий ізолятор" проведення відеоконференції за участю учасників процесу. В той же час, в ухвалі зазначено, що в разі етапування до 12 березня 2019 року ОСОБА_2 до ДУ "Замкова виправна колонія (№58)", останній забезпечити участь позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Однак, на час розгляду справи, сторони були відсутніми в системі TrueConf, що унеможливило проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 є засудженим за п.п.6,13 ч.2 ст.115 та ч.3 ст.186 КК України до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в ДУ "Замкова виправна колонія (№58)".

28.11. 2017 року начальником ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" ОСОБА_4 винесено постанову про накладення дисциплінарного стягнення, згідно з якою засуджений ОСОБА_2 допустив порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що 20.11.2017 року в категоричній формі відмовився від переведення з камери №7 до камери №20, поводив себе грубо, нахабно та нетактовно, виражався словами, які принижують людську гідність.

Керуючись ст.ст.132, 134 КВК України засудженому ОСОБА_2 за порушення режиму відбування покарання призначено стягнення: поміщення в карцер на 8 діб.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача про притягнення засудженого до дисциплінарної відповідальності відповідає положенням КВК України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить із такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України, який є складовою частиною кримінально-виконавчого законодавства України, що регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) передбачено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України.

Відповідно до ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4ст. 7 КВК України).

За правилами ч. 3 ст.107 КВК України засуджені зобов'язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Статтею 131-1 КВК України визначено, що дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Персонал установи виконання покарань зобов'язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Заходи стягнення, що застосовуються до осіб, позбавлених волі визначені ст.132 КВК України, згідно з ч.1 якої за невиконання покладених обов'язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення:

-попередження;

-догана;

-сувора догана;

-грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати;

-скасування поліпшених умов тримання;

-поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб;

-поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб;

-переведення засуджених, які тримаються у виправних колоніях, крім засуджених, які тримаються у виправних колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, до приміщення камерного типу (одиночної камери) на строк до трьох місяців.

Частинами 1, 2, 8, 16 ст.134 КВК України передбачено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого.

За кілька проступків, вчинених одночасно, накладається одне стягнення.

Поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання.

Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов'язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.

Згідно з ч.1 ст.135 КВК України питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії.

При цьому, ч.ч.5-7 наведеної статті забезпечено особі, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов'язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб'єктів надання такої допомоги.

Засуджений та/або його представник мають право: отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії; бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності; ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них; надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази; подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Матеріали про порушення доповідаються на засіданні дисциплінарної комісії начальником відділення соціально-психологічної служби у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п'ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії.

Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Засудженому протягом трьох робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови начальника ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" від 07.11.2017 року ОСОБА_2 поміщено в карцер установи строком на 13 діб, з якого останній звільнений після відбуття дисциплінарного стягнення о 16 год. 30 хв. 20.11.2017.

20.11.2017 о 16:35, адміністрацією установи вирішено перевести позивача з камери №7 до камери №20, однак останній в категоричній формі відмовився від переведення в камеру №20, про що посадовою особою відповідача складено рапорт.

По даному факту 23.11.2017 старшим оперуповноваженим оперативного відділу капітаном внутрішньої служби ОСОБА_6 проведено службове розслідування, за наслідками якого складено висновок, затверджений начальником ДУ "Замкова виправна колонія (№58)", з якого слідує, що в ході проведення службового розслідування встановлено, що причин, які б перешкоджали засудженому проживання в камері №20 не виявлено. Вказано, що позивач від надання письмових пояснень відмовився.

Згідно вказаного висновку, доцільно застосувати стягнення до засудженого ОСОБА_2

28.11.2017 дисциплінарною комісією з розгляду питань притягнення до дисциплінарної відповідальності та зміни умов тримання засуджених в межах ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» вирішено помістити засудженого ОСОБА_2 за вчинення порушення 20.11.2017 о 16:35 у виді невиконання законної вимоги представника адміністрації, помістити в карцер строком на 8 діб (протокол №83).

Постановою від 28.11.2017 року ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді поміщення в карцер строком на вісім діб.

Постанова мотивована тим, що засуджений 20.11.2017 року о 16 год. 35 хв. в категоричній формі відмовився від переведення з камери №7 до камери №20, поводив себе грубо, нахабно та нетактовно, виражався словами, які принижують людську гідність.

На підтвердження правомірності спірної постанови, відповідачем надано матеріали службового розслідування, які слугували підставою для її винесення, а саме:

-акт від 23.11.2017, згідно якого ОСОБА_2 відмовився надати письмове пояснення по факту відмови від проживання в камері №20;

-довідку про заохочення та стягнення засудженого, відповідно до якої позивач в період з 20.04.2015 по 17.11.2017 допустив 28 порушень режиму відбування покарання;

-довідку від 23.11.2017 про те, що інформація про наявність конфліктних ситуацій та боргових відносин у ОСОБА_2 в оперативний відділ не поступала.

Між тим, як встановлено колегією суддів, посадовими особами відповідача ні під час проведення службового розслідуванні, ні під час винесення спірної постанови, не з'ясовано мотиви вчинення порушення ОСОБА_2

Як вбачається з висновку службового розслідування, позивач відмовився від надання письмових пояснень, однак відсутні відомості про те, що позивач відмовився від усних пояснень, які мав право надати на засіданні дисциплінарної комісії.

Крім того, протокол №83 взагалі не містить інформації про те, що засідання дисциплінарної комісії проводилось в присутності ОСОБА_2, хоча вказане і передбачено ст.135 КВК України.

Висновки службового розслідування від 23.11.2017 грунтуються лише на акті про відмову засудженим надати письмові пояснення, довідці про кількість порушень режиму відбування покарання та довідці, яка свідчить про відсутність конфліктів між ОСОБА_2 та іншими засудженими, що свідчить про поверховість проведення перевірки обставин події, що сталася 20.11.2017 о 16:35.

При цьому, дисциплінарна комісія, розглядаючи питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, керувалася виключно зазначеним висновком та не вжила жодних заходів по встановленню причин, обставин та мотивів вчинення порушення позивачем.

Колегія суддів звертає увагу, що в протоколі засідання комісії взагалі не вказано існуючої кількості членів комісії присутніх та якою кількістю голосів прийнято рішення про поміщення ОСОБА_2 в карцер на 8 діб.

В той же час, спірне рішення посадової особи відповідача, викладене у формі постанови про накладення дисциплінарного стягнення від 04 травня 2018 року, не відповідає вимогам ст.ст.134, 135 КВК України, оскільки не є належним чином та детально вмотивованим, не вказано про встановлені відповідачем причини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень на засудженого.

Відповідачем також не доведено необхідності застосування до позивача саме такого виду дисциплінарного стягнення як поміщення у дисциплінарний ізолятор і неможливості застосувати більш м'якого дисциплінарного стягнення у вигляді догани чи суворої догани.

Між тим, як вбачається з адміністративного позову, позивач обгрунтовує причину відмови в переведенні до камери №20 тією та обставиною, що в ній вже знаходилося двоє засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який має рідкісні особливості характеру (конфліктність, нестриманість, схильність до гомосексуалізму), що можуть підтвердити інші засуджені, з якими ОСОБА_3 деякий час, утримувався в одній камері.

Крім того, ОСОБА_2 вказав, що поміщення засудженого до довічного позбавлення волі в камеру де утримується більше ніж дві особи, у випадку, якщо засуджений відбув частину строку покарання, менше ніж п'ять років, суперечитиме Правилам внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5.

Як встановлено з рішення суду першої інстанції, в судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_7, який працює на посаді психолога ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» який пояснив, що за його висновками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є психологічно сумісними. ОСОБА_3 не заперечував щодо переведення до нього в камеру позивача.

Крім того, ОСОБА_7 надав характеристики ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не доведено, що під час розгляду питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності заслуховувались пояснення психолога та досліджувались вищезазначені характеристики.

Крім того, отримана від ОСОБА_7 інформація про те, що ОСОБА_3 не заперечує щодо поміщення його в одну камеру з ОСОБА_2 жодним чином не спростовує твердження позивача, якими він обгрунтовує своє небажання знаходитись в одній камері з ОСОБА_3

Пояснення ОСОБА_3 про те, що 20.11.2017 він перебував у камері один, колегія суддів не вважає достовірним доказом, оскільки відповідачем не надано відомостей про те, в якій камері в той час знаходився ОСОБА_8, який за твердженнями позивача перебував в камері разом з ОСОБА_3

Також колегія суддів звертає увагу, що ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_3 не надавали пояснень на засіданні дисциплінарної комісії, як і не з'ясовувалось останньою, чи мало місце повідомлення позивача черговими зміни про те, що в камері №20 утримуються зазначені вище особи.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів вважає, що постанова начальника ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» від 28.11.2017 року про накладення дисциплінарного стягнення на позивача є необґрунтованою, прийнята без урахування всіх обставин, що мали значення для її прийняття, а відтак підлягає скасуванню.

Щодо задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000 грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У частині 1 статті 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2018 року у справі 127/16051/16-а (адміністративне провадження К/9901/10631/18) "у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В обґрунтування своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач вказав, що прийняттям спірної постанови йому завдано моральну шкоду.

Проте, апелянт не вказав ні в чому полягає моральна шкода, ні яким чином визначена сума відшкодування співвідноситься з характером порушення його прав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення заявленої позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, відсутні, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів, на підтвердження завдання йому такої шкоди та не обгрунтовано причинно-наслідкового зв'язку з предметом позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на проведення експертизи щодо встановлення обсягу заподіяння матеріальної шкоди.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Сукупність вищенаведених обставин, дає суду підстави для висновку про часткову обгрунтованість позивачем доводів, викладених в апеляційній скарзі, а відтак колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування постанови начальника ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 28.11.2017 про поміщення ОСОБА_2 в карцер строком на 8 діб.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 205, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про скасування постанови про поміщення до карцеру від 28.11.2017 та стягнення моральної шкоди скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 28.11.2017 про поміщення засудженого ОСОБА_2 в карцер установи.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_9 ОСОБА_10