Справа № 420/5809/18
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5809/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 (представник за ордером)

відповідач: не з'явився

третя особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі питання про закриття провадження у справі,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравець Олександра Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2, в якому позивач, уточнивши позовні вимоги (вх. № 6459/19 від 21.02.2019 р.), просить: визнати противоправними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Кравець Олександра Володимировича у частині державної реєстрації 27.02.2016 р. з номером запису про право власності 13632964 за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 з розміром частки власника 1/1, та внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 13632964, індексний номер 28635687 від 09.03.2016р., у частині розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем 17.02.2009р. згідно договору купівлі-продажу придбано у ОСОБА_5 11/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на придбану частину нерухомого майна зареєстровано право приватної власності у комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». Зазначений будинок з господарськими будівлями належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого виконкомом Одеської міської ради 19.01.2009р. У зв'язку з відчуженням позивачу 11/25 вказаного об'єкта нерухомого майна 18.02.2009р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис. Однак 27.02.2016р. відповідачем зареєстровано за ОСОБА_5 право власності на вищезазначений об'єкт нерухомого майна із розміром частин 1/1, незважаючи на те, що з 17.02.2009 р. йому належить лише 14/25 частини. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку об'єкта нерухомого майна за вищевказаною адресою. Після звернення у березні 2018р. його спадкоємця за законом ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо про порушення її права. З урахуванням зазначеного, позивач вважає дії відповідача щодо державної реєстрації 27.02.2016 р. з номером запису про право власності 13632964 за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 з розміром частки власника 1/1 протиправними та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушують право власності позивача.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду Самойлюк Г.П. від 30.11.2018 р. відкрито провадження в адміністративній справі та визначено, що розгляд справи буде здійснюватись в порядку спрощеного позовного провадження (з викликом сторін); встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п'ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено третій особі, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, п'ятиденний строк з дня отримання позову/відзиву для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву; встановлено учасникам справи п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено судове засідання по справі на 14.12.2018 р. о 10 год. 20 хв.

Ухвалою суду від 14.12.2018 р., яка занесена до протоколу засідання, відкладено судове засідання на 15.01.2019 р. 15 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 15.01.2019 р., яка занесена до протоколу засідання, відкладено судове засідання на 28.01.2019р. 15 год. 30 хв.

Ухвалою суду 28.01.2019р., яка занесена до протоколу засідання, суд замінив неналежного відповідача державного реєстратора Управління Державної реєстрації Кравець Олександра Володимировича на належного - державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравець Олександра Володимировича.

Ухвалою суду 28.01.2019 р. зобов'язано Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надати до суду письмові докази по справі; призначено проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п'ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено учасникам справи п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено підготовче засідання по справі на 25.02.2019 р. об 11 год. 30 хв.

Ухвалою суду від 25.02.2019 р., яка занесена до протоколу засідання, у судовому засіданні оголошено перерву до 14.03.2019 р. 11 год. 30 хв.

У підготовче судове засідання 14.03.2019 р. з'явились представник позивача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2.

Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином та завчасно.

За приписами ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України.

Представник позивача та третя особа заперечували щодо закриття провадження у справі.

Розглянувши питання про закриття провадження у справі, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, з таких підстав.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ст.3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п. 7 ч.1 ст.4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим засадам.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Однак, оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірного майна має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравець Олександра Володимировича щодо визнання протиправними дій, зобов'язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 13632964, індексний номер 28635687 від 09.03.2016р. в частині розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, наполягає на тому, що державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравець Олександр Володимирович не перевірив належним чином документи ОСОБА_5 на наявність підстав для проведення реєстрації.

Позивач стверджує, що ОСОБА_5 надав для реєстрації оригінал свідоцтва про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 НОМЕР_2 від 19.01.2009р., на якому міститься відмітка про відчуження 17.02.2009 р. ОСОБА_5 на користь позивача 11/25 часток будинку АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що відповідно в електронному реєстрі за реєстраційним номером 26172235 вказане домоволодіння вже було зареєстровано 18.02.2009р. на праві приватної спільної часткової власності на 14/25 частки на ім'я ОСОБА_5 та на 11/25 частки на ім'я позивача. Однак відповідачем в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єкту нерухомого майна, якому вже було присвоєно реєстраційний номер 26172235, вдруге присвоєно реєстраційний номер запису про право власності 13632964.

Посилаючись на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2018р. за №135700176, позивач акцентує увагу на тому, що 27.02.2016р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Кравець О.В. за реєстраційним номером об'єкти нерухомого майна №01 та номером запису про право власності №13632964 вдруге зареєстровано право власності на ім'я ОСОБА_5 з розміром частки 1/1. Посилаючись на протиправність зазначених дій відповідача, позивач зазначає про наявність підстав для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 13632964, індексний номер 28635687 від 09.03.2016р., у частині розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25.

Суд звертає увагу, що публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Подібна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, що розглядається, спір виник стосовно правомірності дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, у зв'язку з відсутністю у державного реєстратора законодавчо визначених підстав вчиняти відповідні дії щодо реєстрації нерухомого майна. Відтак, у даній справі фактично оскаржується правомірність набуття права власності ОСОБА_5 на 1/1 домоволодіння замість 14/25, у зв'язку з чим, на думку позивача, порушується її право власності на 11/25 частини відповідного майна, набутого на підставі договору купівлі-продажу № 1-591 від 17.02.2009р., тобто існує спір щодо права власності на нерухоме майно.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із захистом цивільного права позивача, суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 821/1768/17, від 28.11.2018 р. у справі № 362/1038/17, прийнятих за результатом перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку у подібних спірних правовідносинах.

Відносини, пов'язані із здійсненням права власності на об'єкт нерухомого майна, включаючи відносини щодо виникнення права власності на підставі спадкування, регулюються, зокрема, ЦК України.

У частині 3 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Кодекс адміністративного судочинства України містить визначення терміну "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

З матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини стосуються права власності на частину домоволодіння № АДРЕСА_1 У даній справі позивач оскаржує дії відповідача щодо реєстрації права власності розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25 та фактично спір стосується питання визнання за позивачем права на частку у розмірі 11/25 часток будинку АДРЕСА_1.

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на вказаний об'єкт нерухомого майна, вимоги ж до державного реєстратора є похідними від них.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що спір у даній справі виник стосовно встановлення права власності на 11/25 часток будинку АДРЕСА_1, а вимога щодо визнання протиправними дій, зобов'язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 13632964, індексний номер 28635687 від 09.03.2016р. в частині розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25 є похідними.

Таким чином, враховуючи, що спір має приватноправовий характер та спірним правовідносинам у даній справі передує невирішений спір про право цивільне, дана справа підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Разом з тим суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У справі, що розглядається, спір не обмежується оскарженням дій державного реєстратора, оскільки в його основі лежить спір, що виник з цивільних правовідносин правовідносин та який з урахуванням особливостей справи не може бути вирішений в адміністративному суді.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання протиправними дій, зобов'язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме не змінює суті самого спору, який має приватноправовий характер.

Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

За приписами ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Закріплене у вказаній нормі «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France, заява № 88/1991/340/413).

У п. 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі "Занд проти Австрії" від 12.10.1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…) 2. З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У справі, що розглядається, оскаржуються дії, вчиненню яких передує невирішений спір про право цивільне, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Згідно ст.239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 ст.238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 238, ст.ст. 243, 248, 295, 297 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі № 420/5809/18 за позовною заявою ОСОБА_3 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кравець Олександра Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, зобов'язання внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 13632964, індексний номер 28635687 від 09.03.2016р. в частині розміру частки власника ОСОБА_5 з 1/1 на 14/25.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.2 ст. 239 КАС України).

Роз'яснити позивачу, що даний спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України, та може бути оскаржена у відповідності до ст.ст. 295, 297 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 18.03.2019 р.

Суддя Г.П. Самойлюк

.