Справа № 1640/3049/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Чеснокова А.О.

05 березня 2019 р.Справа № 1640/3049/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бенедик А.П. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

21.08.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, яким, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог /а.с. 128-129/ просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_3 (подалі ОСОБА_1 особа Фонду) щодо невключення її до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за вкладом в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок фонду гарантування вкладів фізичних осіб за депозитними рахунками № 2308, № 2307, № 2306 та № 2305 на загальну суму 50500,00 грн.;

- зобов'язати відповідача подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо включення її до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за депозитними рахунками № 2308, № 2307, № 2306 та № 2305 на загальну суму 50500,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про відсутність у ОСОБА_1 особи Фонду підстав для визнання нікчемними транзакцій (операцій) щодо списання коштів з відкритого в банку розрахункового рахунку ТОВ «ІРЦ» на рахунок позивача, відкритий в цьому банку та, як наслідок, для невключення її до переліку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У відзиві на позов ОСОБА_1 особа Фонду, заперечуючи проти позову ОСОБА_2, просить у задоволенні позову відмовити, та зазначає, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою проведено перевірку правочинів на предмет їх нікчемності за період дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський», в ході якої виявлено, що 19.05.2016 року банк уклав з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» договір відступлення прав вимоги № 2 та провів кредитні операції на значні суми, чим порушив обмеження, встановлені постановами НБУ. Таким чином, вказаний правочин, в тому числі і правочин з перерахування (повернення позики) коштів позивачу, є нікчемними у відповідності до положень пунктів 2, 7, 8, 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». До того ж кошти, що вносилися/отримувалися за таким договором, укладеним між позивачем та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» по своїй природі не є вкладом згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Позивачем подано заперечення на відзив, у яких позивач наполягала на наявності у коштів, що зберігались на її рахунку, статусу вкладу, а відтак, вважає, що із запровадженням процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» вона набула право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Третьою особою Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (подалі Фонд) подано письмові пояснення, у яких він заперечує проти позову, посилаючись на те, що підставою для включення до Загального реєстру вкладників відомостей про гарантовану суму вкладу є складений уповноваженою особою попередній перелік вкладників. Виконавча дирекція Фонду затверджує Загальний реєстр виключно на підставі переліку вкладників, складеного та наданого уповноваженою особою. Зазначає, що уповноважена особа Фонду має право проводити перевірку правочинів та предмет виявлення нікчемних та повідомляти сторони за договорами про нікчемність цих договорів, вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Вказує, що у Фонду ще не виникло жодного обов'язку перед позивачем, відтак, і права позивача будь-яким чином не порушені Фондом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 року (повний текст рішення складено 29.10.2018 року) адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_1 особи Фонду щодо невключення позивача до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду за вкладом в ПАТ «Банк Михайлівський» за рахунок Фонду за депозитними рахунками № 2308, № 2307, № 2306 та № 2305 на загальну суму 50500,00 грн.

ОСОБА_1 особа Фонду уповноважена подати до Фонду додаткову інформацію щодо включення ОСОБА_2 до переліку рахунків вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду за депозитними рахунками № 2308, № 2307, № 2306 та № 2305 на загальну суму 50500,00 грн.

Судове рішення вмотивовано висновком про те, що позивач в розумінні статті 2 Закону України від 23.02.2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (подалі Закон № 4452-VI) є вкладником Банку, а кошти, які надійшли 19.05.2016 року для нього як вкладника за договором банківського рахунку, в розумінні тієї ж статті, є вкладом, на який поширюються гарантії, передбачені статтею 26 Закону № 4452-VI. Також, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання нікчемними транзакцій (операцій) щодо коштів, зарахованих ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ "Інвестиційно-розрахунковий центр" на рахунок позивача.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 особою Фонду подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник вказує, що кошти, що обліковувались на рахунках ОСОБА_2 у загальній сумі 50500,00 грн. та які в подальшому були перераховані позивачем на рахунки в ПАТ «Банк Михайлівський» для їх залучення на депозити згідно договорів №№ 980-24-000242906, № 980-24-000242958, № 980-24-000242988, № 980-24-000243018, є сумою повернення позики та процентів за користування нею за договорами, укладеними позивачем з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

З посиланням на п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452-VI та Закон України «Про банки і банківську діяльність» відповідач зазначає, що саме залучені банком кошти є вкладом. Натомість, в межах спірних правовідносин кошти позивача були залучені фінансовою компанією як позика з подальшим поверненням їх на рахунок позикодавця.

Вважає, що судом першої інстанції недостатньо досліджена правова природа договору, та суд дійшов хибного висновку про те, що позивач набув право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за рахунок коштів Фонду у межах граничного розміру відшкодування, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 4452-VI.

Вказує, що судом не застосовані норми Закону України № 1736-VIII від 15.11.2016 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг», яким регламентовано випадок, коли фізична особа, набуває права на отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок коштів Фонду у разі, коли її кошти залучались не банками, а фінансовими установами як позика або вклад, та не досліджено субєктний склад Договору.

Також відповідач, посилаючись на висновки Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, викладені в актах № 2, № 3 від 01.06.2016 року, а також висновки, що викладені, окрім іншого, Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 07.08.2017 року по справі № 826/15961/16, вказує що на дату укладення договорів та здійснення правочинів відносно банку діяла постанова № 917/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», затверджена Правлінням Національного банку України 22.12.2015 року, відповідно до якої, встановлено факт здійснення Банком ризикової діяльності, віднесено його до категорії проблемних та встановлені обмеження в діяльності, у тому числі не здійснювати кредитні операції в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

Також зазначає, що договори відступлення прав вимоги № 1805 від 18.05.2016 року та № 1 від 19.05.2016 року, укладені між ПAT «Банк Михайлівський» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», стосуються переходу прав грошової вимоги, тобто є договорами факторингу.

Таким чином, банком порушені обмеження, що накладені постановою № 917/БТ (із врахуванням постанови № 295/БТ) в частині проведення кредитних операцій на підставі цих договорів, і ці правочини є нікчемними.

В подальшому за рахунок коштів, відображених на рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», внаслідок проведення вищевказаних нікчемних правочинів (а також проведення Банком аналогічних операцій з іншими юридичними особами), були проведені операції з перерахування коштів на поточні рахунки 14673 фізичних осіб (позикодавців ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», в тому числі позивача, та позикодавців іншої фінансової установи - ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр») відкриті в Банку, на загальну суму 1642 млн. грн., як повернення коштів за раніше укладеними договорами позики.

Разом з тим, фактичного перерахування грошових коштів як на рахунки юридичних осіб, так і на рахунки фізичних осіб, не відбувалось - операції проводились шляхом здійснення відповідних проводок в балансі Банку, за відсутності грошових коштів в такій кількості на рахунку ПАТ «Банк Михайлівський».

Саме за рахунок коштів, що відображені внутрішніми проводками на рахунках ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на підставі нікчемних правочинів (договорів): Договору відступлення прав вимоги № 1805, Договору відступлення прав вимоги № 1, - 19.05.2016 року, тобто в день отримання коштів, ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» ініціювало повернення коштів за Договорами позики, укладеними ним з фізичними особами.

Враховуючи, що кошти отримувались позивачем на підставі договорів позики, що не є вкладом або коштами, прирівняними до вкладу у розумінні чинного законодавства, а також те, що кошти, які обліковуються на рахунку позивача відображені на такому рахунку внаслідок вчинення нікчемного правочину, у ОСОБА_1 особи відсутні підстави для включення позивача до переліку рахунків вкладників з огляду на положення ст. 27 Закону № 4452-VI.

Заперечуючи проти доводів та аргументів апеляційної скарги, покладених в обґрунтування її вимог, позивач посилається на аналогічні обставини, що наведені ним у позові, та просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи Фонду без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Статтею 73 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (тут і подалі - в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать, зокрема, обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій (п. 7 ч. 1 ст. 73); віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного (п. 12 ч. 1 ст. 73).

Постановою Національного банку України від 17.08.2012 року № 346 затверджене Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, яке (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає підстави і порядок запровадження Національним банком особливого режиму контролю за діяльністю банків і філій іноземних банків, застосування заходів впливу, фінансових санкцій за порушення банками, філіями іноземних банків та іншими особами, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку, банківського законодавства та нормативно-правових актів Національного банку, здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, а також у разі застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі в банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи.

При цьому, відповідно до п.п. 1.3 п. 1 розділу 1 цього Положення «обмеження операцій» це тимчасова, на визначений строк, заборона банку здійснювати окремі види операцій з урахуванням установлених обмежень за видом/обсягом/сумою/колом клієнтів/регіоном.

Постановою Правління Національного банку України № 917/БT від 22.12.2015 року до ПАТ «Банк Михайлівський» застосовані заходи впливу банк на строк до 180 днів віднесений до категорії проблемних, з метою фінансового оздоровлення для банку запроваджені певні обмеження в здійсненні окремих видів операцій, зокрема, - не допускати проведення будь-яких операцій за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів укладених до набрання чинності цієї постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків.

Відповідно до ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Судом установлено, що 29.03.2016 року між позивачем ОСОБА_2 (Сторона-1) та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» (Сторона-2) укладено договір № 980-024-000212792 за умовами якого Сторона-1 передає Стороні-2 у власність кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим Договором, а Сторона-2 приймає від Сторони-1 у власність кошти, а Сторона-2 зобов'язується повернути кошти та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим Договором (п. 1.1. Договору 2). Днем надання суми коштів у власність (позику) Стороною-2 вважається день зарахування суми коштів, зазначеної у п.п. 1) п. 1.2 Договору на поточний рахунок Сторони-2 відповідно до умов Договору (п.п. 1.3 Договору). Відповідно до пункту 8.3 Договору Сторони підтверджують, що даний Договір є договором позики та регулює відносини Сторін, що пов'язані з наданням позики Позивачем ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» у сумі, на строк та у порядку, передбаченому цим Договором, в зв'язку з чим взаємовідносини сторін за цим Договором регулюються ст.ст. 1046-1053 Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики /а.с. 104/.

Наявною в матеріалах справи квитанцією підтверджено факт внесення позивачем суми в розмірі 30000,00 грн. на виконання умов договору від 29.03.2016 року № 980-024-000212792 /а.с. 105/.

19.05.2016 року з рахунку ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» на рахунок позивача № 2301 в ПАТ «Банк Михайлівський» перераховано 30000,00 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно з договором № 980-024-000212792 від 29.03.2016 року» та 177,03 грн. з призначенням платежу «оплата процентів по договору № 980-024-000212792 від 29.03.2016 року» /а.с. 98-99/.

29.04.2016 між Позивачем (Сторона-1) та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» (Сторона-2) укладено договір № 980-024-000231091, за умовами якого позивач передає ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим Договором, а ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» зобов'язується повернути кошти Стороні-1 та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим Договором (п. 1.1 Договору). Днем надання суми коштів у власність (позику) Стороні-2 вважається день зарахування суми коштів, зазначеної у п.п. 1) п.1.2 Договору, на поточний рахунок Сторони-2 відповідно до умов Договору (п.п. 1.3 Договору). Відповідно до п. 8.3 цього Договору Сторони підтверджують, що даний Договір є договором позики та регулює відносини Сторін, що пов'язані з наданням позики позивачем ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» у сумі, на строк та у порядку, передбаченому цим Договором, в зв'язку з чим взаємовідносини сторін за цим Договором регулюється ст. ст. 1046-1053 Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що встановлюють правила та вимоги до договорів позики /а.с. 106/.

Наявною в матеріалах справи квитанцією підтверджено факт внесення позивачем суми в розмірі 20000,00 грн. на виконання умов договору від 29.04.2016 року № 980-024-000231091 /а.с. 107/.

19.05.2016 року з рахунку ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивача № 2301 в ПАТ «Банк Михайлівський» перераховано 20000,00 грн. з призначенням платежу «повернення коштів згідно з договором № 980-024-000231091 від 29.04.2016 року» та 264,78 грн. з призначенням платежу «оплата процентів по договору № 980-024-000231091 від 29.04.2016 року» /а.с. 98-99/.

20.05.2016 року між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено низку договорів банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» № 980-24-000242906 на суму 13000,00 грн., № 980-24-000242958 на суму 13000,00 грн., № 980-24-000242988 на суму 13000,00 грн., № 980-24-000243018 на суму 11500,00 грн. та додаткові угоди до них /а.с. 12-15/.

За умовами пункту 1.1 вищевказаних договорів вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти вкладника та зараховує їх на вкладні (депозитні) рахунки № 2305, № 2306, № 2307, № 2308 відповідно, що відкриваються банком на ім'я вкладника, і зобов'язується виплачувати вкладнику суму вкладу та проценти. Вид вкладу - строковий вклад.

Наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень підтверджено, що з поточного рахунка позивача № 2301 в ПАТ «Банк Михайлівський» на виконання умов договорів банківського вкладу (депозиту) «Перше знайомство» від 20.05.2016 року № 980-24-000242906, № 980-24-000242958, № 980-24-000242988, № 980-24-000243018 ОСОБА_2 20.05.2016 року ініційовано переказ на вищевказані депозитні рахунки № 2305, № 2306, № 2307, № 2308, відкриті в цьому ж банку, на загальну суму 50500,00 грн. із призначенням платежу «залучення коштів на депозит» /а.с. 18-21/.

На підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року за № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23.05.2016 року по 22.06.2016 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду строк тимчасової адміністрації продовжено повноваження ОСОБА_1 Фонду на здійснення тимчасової адміністрації до 22.07.2016 включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 12.07.2016 року № 124-рш, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» від 12.07.2016 року № 1213, згідно з яким. розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та призначено ОСОБА_1 особою Фонду на ліквідацію провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно /а.с. 63-64/.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2016 року № 1702 повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 з 05.09.2016 року.

На офіційному сайті Фонду опубліковано оголошення про те, що з 18.07.2016 року Фонд розпочинає виплати кошти вкладникам ПАТ «Банк Михайлівський».

Позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не включено.

Судом установлено, що на виконання положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на підставі наказу ОСОБА_1 особи Фонду від 24.05.2016 року № 27/1 проведено перевірку правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності.

За результатами перевірки виявлено правочини (договори) за вкладними операціями, що є нікчемними згідно частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з актом про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності № 3 від 01.06.2016 року, Комісією встановлено, що Банком 19.05.2016 року виконано платіжні документи ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» з перерахування коштів на рахунки 2445 фізичних осіб у сумі 206980863,90 грн., проте фінансових можливостей товариства, зокрема залишку коштів, було недостатньо для проведення зазначених правочинів /а.с. 82/.

Так, в додатку до акта перевірки /а.с. 83/ зазначено, що Комісія за результатами перевірки встановила:

- виконуючи 19.05.2016 року платіжні доручення ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» з перерахування коштів на рахунки 2445 фізичних осіб у сумі 206980863,90 грн., Банк здійснив операції, з порушенням вимог законодавства, що призвели до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, що є ознакою нікчемності правочину, згідно положень п. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- Банком укладено правочини (здійснені транзакції), умови яких передбачають передачу майна з метою надання окремому кредитору переваги (пільги) прямо не встановленого для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що є ознакою нікчемності правочину, згідно положень п. 7 ч. 3 с. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Актом перевірки про проведення перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності № 2 від 01.06.2016 року встановлено нікчемність правочинів (трансакції) з виконання 19.05.2016 року платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» з перерахування коштів на рахунки 12160 фізичних осіб у загальному розмірі ,74 грн. у відповідності до положень пунктів 7-9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та на підставі частини першої статті 216 Цивільного кодексу України вирішено застосувати наслідки нікчемності правочинів до таких трансакцій /а.с. 86/.

У додатку до акта перевірки /а.с. 87/ зазначено, що Комісія за результатами перевірки встановила:

- виконуючи 19.05.2016 року платіжні доручення ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» з перерахування коштів на рахунки 12160 фізичних осіб у сумі ,74 грн., Банк здійснив операції, з порушенням вимог законодавства, що призвели до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, що є ознакою нікчемності правочину, згідно положень п. 9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- Банком укладено правочини (здійснені транзакції), умови яких передбачають передачу майна з метою надання окремому кредитору переваги (пільги) прямо не встановленого для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що є ознакою нікчемності правочину, згідно положень п. 7 ч. 3 с. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наказом ОСОБА_1 особи Фонду від 01.06.2016 року № 42/1 затверджено висновки Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними /а.с. 91/.

Листами від 25.07.2017 року №№ 3Г/839/1, 3Г2/838/1, ЗГ2/837/1, ЗГ2/836/1 ОСОБА_1 особа Фонду повідомила позивача про те, що перекази коштів, здійснені ОСОБА_2 для їх залучення на депозити згідно договорів №№ 980-24-000242906, № 980-24-000242958, № 980-24-000242988, № 980-24-000243018, на рахунки № 2308, № 2307, № 2306 та № 2305, є нікчемними на підставі п. п. 1, 2, 7, 9 ч. 3 ст. 38 Закону України Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» /а.с. 22-25/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду визначаються Законом № 4452-VI.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника.

Згідно з положеннями статті 27 Закону № 4452-VI ОСОБА_1 особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

ОСОБА_1 особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

ОСОБА_1 особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченої Законом № 4452-VI; для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті 2, 25).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, зокрема, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів Фонду у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000 грн.

Отже, Закон № 4452-VI пов'язує можливість реалізації права на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників.

Як установлено судовим розглядом, станом на дату запровадження в Банку тимчасової адміністрації кошти, які позивач передавав в позику ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», та проценти за користування ними вже обліковувались на рахунку ОСОБА_2 в ПАТ «Банк Михайлівський», оскільки позичальники достроково повернули кошти позивачу, у відповідності до умов укладених договорів.

Кошти на банківський рахунок позивача зараховані шляхом перерахунку з банківських рахунків ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» відповідно до банківської виписки по особових рахунках 19.05.2016 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в розумінні статті 2 Закону № 4452-VI позивач є вкладником Банку, а кошти, які надійшли 19.05.2016 року для нього як вкладника за договором банківського рахунку, в розумінні тієї ж статті, є вкладом, на який поширюються гарантії, передбачені статтею 26 цього Закону.

Разом з тим, ОСОБА_1 особою Фонду позивача не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду.

Підставою для невключення позивача до Переліку є те, що операції на банківському рахунку позивача, які мали місце 19.05.2016 року, мають ознаки нікчемності, про що позивача повідомлено належним чином.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI, є тимчасовою адміністрацією.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону № 4452-VI не пізніше наступного робочого дня після початку тимчасової адміністрації Фонд розміщує інформацію про запровадження тимчасової адміністрації в банку на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет і не пізніше ніж через 10 днів публікує її в газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Частинами третьою, п'ятою цієї статті також передбачено, що виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду. ОСОБА_1 особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 4452-VI з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

За частиною третьою цієї ж статті правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Закон № 4452-VI визначає порядок складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів Фонду не здійснюється.

Так, згідно з положеннями статей 37, 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів шляхом здійснення перевірки вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 цього Закону.

Як убачається з актів перевірки правочинів (у тому числі договорів), які відповідають критеріям нікчемності, від 01.06.2016 року №№ 2, 3, Комісією встановлено, що правочини (транзакції) з перерахування коштів з рахунків ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунки фізичних осіб, в тому числі позивача, мають ознаки нікчемності, визначені у пунктах 7, 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з підстав укладення банком правочинів (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI).

Зі змісту даної норми вбачається, що пункт 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI не може бути застосованим до договорів, укладених між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський», між позивачем з ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», а також до транзакцій щодо переведення коштів від ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр», ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивача, оскільки на підставі цих правочинів у позивача не виникло переваг (пільг) стосовно інших кредиторів банку, а також умови цих правочинів не передбачають обов'язків банку перерахувати кошти або передати майно позивачу.

Відтак, метою пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI є недопущення зменшення активів банку або якості (ліквідності) таких активів на шкоду інших кредиторів, а також захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією щодо застосування пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі № 910/14681/17, від 30.05.2018 року у справі № 910/23036/16, від 23.10.2018 року у справі № 804/6992/15.

Крім того, підставою нікчемності правочину є здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, повязаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства (пункт 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI).

З аналізу пункту 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI вбачається, що нікчемність договорів (правочинів) банку за цим пунктом повязана з такими умовами: 1) здійснення операції у період віднесення банку до категорії проблемних; 2) укладення (переоформлення) договору призвело до збільшення витрат, повязаних з виведенням банку з ринку; 3) банківську операцію (укладення або переоформлення договору) здійснено з порушенням норм законодавства. Остання умова є обовязковою для визнання договору (правочину) банківського вкладу (рахунку) або транзакцій, здійснених на підставі такого договору, нікчемними за пунктом 9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що транзакції, щодо яких ОСОБА_1 особою Фонду застосовано наслідки нікчемності, здійснено у період віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних. Разом з тим, відповідачем не доведено, що такі транзакції здійснені з порушенням норм законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо застосування пунктів 7-9 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI до правовідносин щодо виникнення наслідків нікчемності договорів банківського вкладу (рахунку), укладених з ПАТ «Банк Михайлівський», викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 822/1083/17.

Слід зазначити, що на позивача у цій справі поширюється конституційний принцип «для особи приватного права дозволено все, що не заборонено законом», який закріплений в частині першій статті 19 Конституції України та сформульований наступним чином: правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тоді, як застосовуючи частину третю статті 38 Закону № 4452-VI,Фонд або його уповноважена особа зобовязані дотримуватися положень частини другої статті 19 Конституції України відповідно до якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Забезпечуючи виконання статті 38 Закону 4452-VI відповідач, фактично, позбавлений дискреційних повноважень, під якими слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційним є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач не довів належними та допустимими доказами того, що у момент укладення договору банківського вкладу та здійснення транзакції ПАТ «Банк Михайлівський» щодо зарахування суми коштів на банківський рахунок, позивач отримав перевагу стосовно інших вкладників банку та не обґрунтував, у чому така перевага полягала, а також не зазначив, які норми законодавства були порушені при здійсненні транзакцій щодо перерахування коштів на рахунок позивача або під час укладення договорів банківського рахунку з ПАТ «Банк Михайлівський».

При виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не на підставі рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і прийняте відповідне рішення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. При цьому, перелік передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення статті 228 ЦК України не можуть бути застосовані уповноваженою особою Фонду при вирішення питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38 Закону № 4452-VI.

Колегія судів також враховує, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поширення на грошові кошти, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника), режиму права власності підтверджується положеннями статей 1058, 1066 ЦК України та статей 8, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», відповідно до яких, зокрема, власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22.05.2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, зміст статті 41 Конституції України поширюється на право вкладника фізичної особи вимагати отримання відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду.

Колегія суддів виходить також з того, що виплативши вкладнику кошти, Фонд на таку ж саме суму стає кредитором банку третьої черги (пункт 3 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI). Відтак, загальний обсяг зобовязань банку не змінився.

Колегія суддів також враховує, що 15.11.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» (набув чинності 19.11.2016 року; подалі Закон № 1736-VIII), яким, зокрема, статтю 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» доповнено частиною пятою такого змісту: «У разі виконання банком функцій повіреного, агента, іншого представника або посередника із залучення коштів фізичних осіб на користь третіх осіб (включаючи небанківські фінансові установи) банк зобовязаний попередньо ознайомити у письмовій формі фізичних осіб про те, що такі кошти не є банківським вкладом фізичної особи, на який поширюються гарантії, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, Законом № 1736-VIII розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4452-VI доповнено пунктом 15 такого змісту:

«До вкладу прирівнюються кошти, які залучені від фізичної особи як позика або вклад до небанківської фінансової установи через банк, що виступив повіреним за відповідним договором і на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» віднесений до категорії неплатоспроможних, якщо при цьому банком не було поінформовано фізичну особу під розпис про непоширення на такі кошти гарантій, передбачених цим Законом, а фізична особа, яка розмістила, надала такі кошти, прирівнюється до вкладника».

Таким чином, законом чітко встановлено, що на залучені від фізичної особи до небанківської фінансової установи кошти через банк, що виступив повіреним (агентом, іншим посередником) за відповідним договором, поширюються гарантії, визначені Законом № 4452-VI, зокрема, за наявності таких умов: 1) вкладника не поінформовано під розпис, що на такі кошти не поширюються відповідні гарантії; 2) на дату набрання чинності Законом № 1736-VIII банк віднесено до категорії неплатоспроможних.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією ОСОБА_5 Верховного Суду, що міститься у постанові від 12.12.2018 року у справі № 761/12676/17.

У звязку з тим, що в ході судового розгляду справи не встановлено повідомлення позивача банком про те, що на кошти, які надійшли на його рахунок від третіх осіб, не поширюються гарантії, визначені Законом № 4452-VI, а також станом на 19.11.2016 року (дата набрання чинності Законом № 1736-VIII) ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, з урахуванням встановлених у справі обставин, відсутні підстави вважати, що позивач не набув статусу вкладника ПАТ «Банк Михайлівський» та на кошти, розміщені на рахунку позивача, не поширюються гарантії, визначені Законом № 4452-VI.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявності правових підстав вважати нікчемними транзакцій (операцій) щодо коштів, зарахованих ТОВ «Кредитно-інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок позивача, так само, як не доведено наявність інших правових підстав, визначених Законом № 4452-VI, для не включення позивача до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду, тобто ОСОБА_1 особа Фонду, як субєкт владних повноважень та сторона у справі, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України не довела правомірності своїх дій (рішень) у спірних правовідносинах з позивачем.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зокрема, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобовязань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий звязок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (пункт 35, № 68385/10 та № 71378/10).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обовязок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обовязку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2019 року у справах №№ 818/1986/17, 826/11714/17, 826/12452/17, 826/12452/17, 826/15215/16.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Банк Михайлівський» щодо висновків, викладених у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2017 року по справі № 826/15961/16, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у справі, що розглядалась, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що підставою для прийняття Правлінням Національного банку України постанови № 14/БТ від 23.05.2016 року «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних послугувало проведення ПАТ «Банк Михайлівський» операцій, що призвели до збільшення зобовязань ПАТ «Банк Михайлівський» перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок зменшення зобовязань перед юридичною особою.

Колегія суддів зазначає, що означеним рішенням суду наведені узагальнені підстави віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних, з яких неможливо встановити, що дана обставина стосується і договору, що укладений із позивачем ОСОБА_2

При цьому, колегія суддів не надає оцінку доводам відповідача щодо неправомірності дій Банку щодо укладання з ТОВ «Кредитно-Інвестиційний центр» та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» договорів про відступлення права вимоги, оскільки означені обставини не є предметом розгляду цієї адміністративної справи, не були предметом перевірки Комісією та не слугували підставою для висновків Комісії про нікчемність правочинів.

Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року по справі № 1640/3049/18, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис)ОСОБА_7 ОСОБА_8
Постанова у повному обсязі буде складена і підписана 15 березня 2019 року.