Справа № 826/6889/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6889/17 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної фіскальної служби України про скасування наказу, поновлення на роботі та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 28.04.2017 №985-о «Про звільнення ОСОБА_4»

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України з 29.04.2017;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.04.2017 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 28.04.2017 №985-о «Про звільнення ОСОБА_4» з посади заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України;

- поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України з 29 квітня 2017 року;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.04.2017 по 05.10.2018 у сумі 234 390,69 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що звільнення позивача було правомірним.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити судове рішення, оскільки вважає, що судом першої інстанції висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд неправильно визначив період вимушеного прогулу, необґрунтовано відмовив у стягнені з відповідача премії та витрат на правову допомогу.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 проходив державну службу на посаді заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України.

Згідно з наказом ДФС від 27.09.2016 № 800 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 №1022» наказано реорганізувати департамент матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури та на його базі утворити департамент з аналогічною назвою із зменшенням його чисельності на 5 шт. одиниць.

14.11.2016 затверджено Перелік № 5 змін до штатного розпису на 2016 рік Державної фіскальної служби України, згідно з яким зокрема виведено зі штатного розпису 1530 штатних посад, а введено у штатний розпис 1525 штатних посад, з яких виведено зі штатного розпису 7 штатних посад відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю у складі департаменту матеріального забезпечення та розвитку та введено у штатний розпис 9 штатних посад відділу оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури у складі департаменту матеріального забезпечення та розвитку, при цьому посаду заступника начальника управління-начальника відділу збережено.

Позивача 17.01.2017 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України. Також запропоновано позивачу наступні вакантні посади: провідного інспектора відділу оперативного супроводження технічних систем митного контролю та провідного інспектора відділу координації проектів міжнародної технічної допомоги та організації будівництва управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, а також головного державного ревізора-інспектора аналітичного відділу управління продуктивного аналізу департаменту моніторингу доходів та обліково-звітних систем. Позивач від запропонованих посад відмовився.

Наказом Державної фіскальної служби України від 20.02.2017 №19-ор введено в дію штатний розпис на 2017 рік ДФС, згідно з яким у відділі оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури передбачено 9 штатних посад, зокрема посада заступника начальника управління-начальника відділу.

Позивачу 19.04.2017 запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме: головного державного ревізора-інспектора відділу аналізу митних оформлень управління митного аудиту департаменту аудиту, а також посади на період відпустки для догляду за дитиною головного державного інспектора відділу управління майном та соціального забезпечення управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, головного державного інспектора відділу реєстрації за окремими видами податків управління реєстрації та обліку платників департаменту обслуговування платників, головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків з громадян управліннят адміністрування податків і зборів з фізичних осіб департаменту податків і зборів з фізичних осіб. Позивач від запропонованих посад відмовився.

Наказом № 985-о від 28.04.2017 «Про звільнення ОСОБА_4» відповідно до статей 44, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказу ДФС України від 27.09.2016 №800 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 №1022» позивача звільнено з 28.04.2017 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні додаткової і щорічної відпустки.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що наказ про звільнення позивача з посади заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури ДФС України прийнято з порушенням вимог чинного законодавства. Також суд вказав про не підтвердження позивачем фактичного обсягу витрат на правничу допомогу належними та допустимими доказами, та про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення премії оскільки відповідними наказами не було передбачено преміювання позивача, а зазначені вимоги не були заявлені позивачем у прохальній частині адміністративного позову.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом".

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87цього Закону).

Відповідно до статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Статтею 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У справі, що розглядається судом першої інстанції встановлено, що при здійсненні реорганізації департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури згідно з наказом ДФС від 27.09.2016 № 800 «Про внесення змін до наказу ДФС від 30.12.2015 №1022» та утворенні на його базі департаменту з аналогічною назвою із зменшенням його чисельності на 5 шт.одиниць, не було здійснено скорочення посади заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури.

З Положення про відділ оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури ДФС України основні завдання і функції відділу, в якому позивач займав посаду начальника, є ідентичними до основних завдань і функцій відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури ДФС України. Також не змінилися вимоги до особи, яка займає посаду заступника начальника управління-начальника відділу: повна вища освіта за фахом економічного, юридичного чи технічного спрямування зі стажем роботи за фахом не менше 3-х років, знання чинного законодавства, нормативно-правових актів та розпорядчих документів з питань, що належать до компетенції департаменту.

Таким чином, у даному випадку мало місце виключно зміна назви відділу, посаду начальника якого обіймав позивач - з «відділу оперативного супроводження технічних систем контролю» на «відділ оперативного супроводження технічних систем митного контролю».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок змін до штатного розпису посада начальника відділу, яку обіймав позивач фактично скорочена не була, оскільки мало місце лише зміна назви відповідного відділу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач має вищу освіту за спеціальністю «менеджмент зовнішньоекономічної діяльності», кваліфікація - магістр, диплом серії КВ №33247910 від 28.02.2008 Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, а також диплом спеціаліста серії ЛЗ №008182 від 28.02.1995 Київського політехнічного інституту за спеціальністю «комп'ютерні та інтелектуальні системи та мережі», згідно з записами у трудовій книжці досвід роботи на посадах державної служби, що відповідають категоріям «Б» і «В», з 03.07.1995.

З огляду на викладене, колегія суддів наголошує на тому, що відповідач не довів того, що кваліфікація позивача не відповідає посаді заступника начальника управління-начальника відділу оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем контролю департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Державної фіскальної служби України.

Крім того, у пункті 2 частини другої статті 6 Закону №889-VIII встановлено, що до категорії «Б», зокрема, відносяться посади керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників; заступників керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону №889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Згідно зі схемою посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2017 році, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, посада позивача відноситься до шостої групи оплати праці, до якої відносяться посади керівника/заступника керівника управління у складі департаменту, головного управління, служби, керівника/заступника керівника відділу у складі департаменту, головного управління, служби, самостійного управління, завідувача сектору у складі департаменту, головного управління, служби, самостійного управління та відділу.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що у разі скорочення чисельності або штату державних службовців або реорганізації державного органу припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення можливе за умови, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Як вбачається з матеріалів справи, листом ДФС від 29.03.2017 №4373/3/99-99-04-01-01-14 щодо розгляду запиту представника позивача про надання публічної інформації надано перелік посад начальників відділів і заступників начальника відділу, які були вакантні станом на момент попередження позивача про вивільнення, зокрема начальника відділу захисту інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах та контролю департаменту охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації, начальника відділу інформаційного забезпечення перевірок управління перевірок відомостей в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру департаменту податків і зборів з фізичних осіб, начальника відділу митного аудиту управління митного аудиту департаменту аудиту, начальника відділу методології забезпечення класифікаційної роботи управління класифікації товарів департаменту адміністрування митних платежів, начальника відділу організації контролю за окремими видами діяльності підприємств управління організації митного контролю департаменту організації митного контролю, посада заступника начальника автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості департаменту адміністрування митних платежів та інші.

Отже, за наявності у штаті рівноцінних вакантних посад позивачу не було запропоновано жодної рівноцінної посади. При цьому, відповідач також не надав доказів невідповідності кваліфікації позивача та неможливості пропонування йому інших вакантних посад керівників відділів.

За таких обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про неправомірність звільнення позивача з підстав скорочення штату (зміни організаційної структури).

Згідно статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави бо незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір.

Враховуючи, що звільнення позивача визнано судом протиправним, то суд першої інстанції прийняв правильне рішення про поновлення позивача на роботі.

Відповідно до статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу".

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктами 8, 10 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до довідки ДФС України № 372 від 09.06.2017 середньомісячна заробітна плата позивача складає 11 511,15 грн, а розмір середньоденної заробітної плати - 548,15 грн. За схемою посадових окладів затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, посадовий оклад позивача до звільнення складав 7100 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 № 24 в період з 01.01.2018 посадовий оклад за посадою, яку займав позивач, дорівнює 9 600 грн, тобто коефіцієнт підвищення посадового окладу в 2018 році дорівнює 1,3521 (9600/7100).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням у відповідний період коефіцієнту підвищення посадового окладу.

Проте, здійснюючи відповідний розрахунок, суд першої інстанції помилково визначив період вимушеного прогулу обмеживши його 05.10.2018. У даному випадку, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення - 29.04.2017, по день постановлення судом першої інстанції відповідного рішення - 03.12.2018.

З урахуванням зазначеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у 2017 році за період з 29.04.2017 по 31.12.2017 склав 91541,57 грн (167 робочих дні*548,15 грн), а у 2018 році за період з 01.01.2018 по 03.12.2018 склав 171 209,07 грн (231 робочих дні*548,15 грн*1,3521), що разом становить 262 750,64 грн.

Суд першої інстанції вірно відмітив, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру.

Суд апеляційної погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав стягнення з відповідача премії за січень та лютий 2017 року.

Відповідно до частини п'ятої статті 52 Закону №889-VIII премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.

Типове положення про преміювання затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).

Пунктом 5 Типового положення про преміювання державних службовців органів державної влади, інших державних органів, їхніх апаратів (секретаріатів), затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 13.06.2016 № 646 передбачено, що розмір премії державного службовця встановлюється керівником державної служби в державному органі шляхом видання відповідного наказу (розпорядження).

Аналогічні положення містяться у пункті 1.8 Положення про преміювання працівників апарату Державної фіскальної служби України, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України від 09.12.2015 № 973.

Водночас, згідно наказів відповідача від 24.02.2017 №22-ф та від 24.03.2017 №40-ф премія позивачу у січені-лютому 2017 року не встановлювалася, а тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для її стягнення. У свою чергу, надання оцінки правомірності вказаних наказів, пропозицій (подань) на преміювання в частині, що стосується позивача, виходить за межі предмету розгляду даної справи.

Щодо розподілу витрат на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлялися до стягнення витрати на правову допомогу, що понесені ним у 2017 році.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 87, частин пертої, третьої статті 90 КАС (у редакції, чинній на час понесення позивачем витрат на правову допомогу у 2017 році) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 № 4191-VI (далі - Закон № 4191-VI) передбачалося, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, яким КАС викладено у новій редакції, а також визнано таким, що втратив чинність Закон № 4191-VI.

Відповідно до пункту 10 розділу VII «Перехідні положення» КАС справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Крім того, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення договорів у відповідність до вимог діючого КАС та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Таким чином, позивач має право на відшкодування коштів, сплачених ним фахівцю у галузі права у за надання правової допомоги, за умови належного документального підтвердження таких витрат.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем було надано до суду першої інстанції: копію виписки з ЄДРПОУ по ФОП ОСОБА_6, який здійснює діяльність у сфері права, копію диплому ОСОБА_6 про отримання повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавставо», оригінал договору про надання правової допомоги № 05/17 ХВМ від 10 травня 2017 року, оригінал акту № 1 передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 22 вересня 2017 року, оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів на загальну суму 5621,33 грн, копію книги обліку доходів ФОП ОСОБА_6

Наведеними документами з урахуванням наведених вище норм та висновків Верховного Суду достовірно підтверджено понесення позивачем у травні та вересні 2017 року витрат за надання йому ФОП ОСОБА_6 правової допомоги у розмірі 5621,33 грн, що відповідало граничному розміру витрат на правову допомогу згідно Закон № 4191-VI.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи доказів фактичної сплати позивачем витрат на правову допомогу та доказів обліку отриманих доходів у зв'язку із наданням позивачу відповідних послуг. Тому, відповідні витрати у розмірі 5621,33 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення в частині визначення періоду вимушеного прогулу та розподілу витрат на правову допомогу.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року, виклавши абзац четвертий резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2017 року по 03 грудня 2018 року у розмірі 262 750 грн (двісті шістдесят дві тисячі сімсот п'ятдесят) 64 коп.».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) понесені ним судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 621 (п'ять тисяч шістсот двадцять одну) грн 33 коп.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 18.03.2019.