Справа № 235/109/19
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 235/109/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Морської Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з 01.06.2016 р.;

-визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача про припинення нарахування та виплати пенсії позивачу;

- зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком та сплатити заборгованість за період з 01.06.2016 р. на рахунок в ДОУАТ "Ощадбанк".

До суду із даним позовом позивач звернулася 09.01.2019 року до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Ухвалою зазначеного суду від 10.01.2019 р. за правилами підсудності справу передано до Херсонського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2019 року головуючою суддею визначено ОСОБА_2

Ухвалою від 11.02.2019 року відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відстрочена сплата судового збору за подання позову до винесення рішення по справі та залучене до участі в справі в якості співвідповідача Управління Пенсійного фонду в Херсонській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2014 році у звязку з проведенням АТО ОСОБА_1 змушена переїхати до іншого міста. З 21.07.2015 року позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду м.Генічеськ Херсонської області. З 01.06.2016 року пенсійним органом припинена виплата пенсії. Позивач вважає незаконним припинення виплати їй пенсії з 01.06.2016, з посиланням пенсійного органу на те, що ОСОБА_1 проживала на непідконтрольній Україні території. Також зазначає, що позбавлення її пенсійних виплат порушує права пенсіонера, гарантовані Контитуцією України. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

25.02.2019 року відповідач-2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого ГУ ПФУ в Херсонській області не погоджується з вимогами позивача, з огляду на наступне. ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала в м. Донецьк, де перебувала на обліку в Пенсійному фонді України в Кіровському районі м.Донецька та отримувала пенсію. Згідно довідки управління соціального захисту населення Генічеської РДА від 20.11.2015 року № НОМЕР_1 позивач отримала статус внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території, стала на облік до Пенсійного фонду Генічеського району Херсонської області та отримувала пенсію з 01.01.2015 року. Виплата пенсії ОСОБА_1 на території Генічеського району Херсонської області припинена 01.06.2016 р. в порядку інформаційного обміну з органами соціального захисту населення за результатами перевірки проведеної підрозділами Державної міграційної служби. Позивач не оскаржувала дії щодо припинення виплати пенсії. Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Генічеської РДА ОСОБА_1 знята з обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутріщньо-переміщених осіб,згідно п.5 ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (рішення від 10.04.2018 р. № 427). З моменту припинення виплати пенсії з 01.01.2016 р. позивач не зверталася до управління соціального захисту населення для отримання довідки про взяття на облік як внутріщньо переміщеної особи. Тому, відповідач вважає, що позивачем не виконані вимоги Закону щодо належного повідомлення про місцеперебування з 01.06.2016 року, у звязку з чим поновити та виплатити пенсію за вказаний період не є можливим. Також відповідач наполягає на пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України. Просить відмовити в задоволенні позову.

Пунктом 2 частинами 1 статті 263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Заявами по суті справи є позов та відзив.

Таким чином, суд розглядає адміністративну справу у письмовому провадженні без повідомлення її учасників.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією її паспорта громадянина України серії ВЕ № 506536.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення від 13.08.2001 року № 194395 ОСОБА_1 є пенсіонером з 2001 року.

Відповідно до Довідки № НОМЕР_1 від 20.11.2015 року, виданої посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Місцем фактичного проживання зафіксовано: Херсонська область, м.Генічеськ, пров. Петровського, буд.9. Строк дії довідки до 19.05.2016 року.

28.12.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного Фонду в Генічеському районі із заявою про витребування пенсійної справи із ПФУ в Кіровському районі м.Донецька з метою подальшого взяття на облік за новим місцем проживання (Херсонська область, м.Генічеськ, пров. Петровського, 9).

Розпорядженням Управління Пенсійного Фонду України в Генічеському районі Херсонської області від 16.01.2016 р. № 7980 ОСОБА_1 призначена пенсія з 01.01.2016 р.

13.04.2018 року Управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області отриманий лист УПСЗН Генічеської РДА від 12.04.2018 року № 07/04-7-29 відповідно до якого останній надає список внутрішньо переміщених осіб, дії довідок яких припинені на підставі п.5 ч.1 ст.12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (особи подали завідомо недостовірні відомості). Довідка від 20.11.2015 р. № про взяття ОСОБА_1Д на облік як внутрішньо переміщеної особи припинена 10.04.2018 р.

Листом від 13.11.2018 року № 11754/02 відповідач-2 повідомив представника позивача адвоката ОСОБА_3 про те, що виплата пенсії ОСОБА_1 на території Генічеського району Херсонської області припинена з 01.06.2016 року в порядку інформаційного обміну з органами соціального захисту населення за результатами перевірки, проведеної підрозділами Державної міграційної служби щодо невідповідності відомостей про місце проживання, зазначених у довідках, фактичному місцю проживання осіб або інформації з Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Згідно з довідкою ГУ ПФУ в Херсонській області від 13.11.2018 року № 11754/02, остання виплата пенсії ОСОБА_1 на картковий рахунок № 9027 здійснена за травень 20.05.2016 року.

Будь-яке рішення ГУ ПФУ в Херсонській області про припинення виплати позивачу пенсії за віком відповідачем не надане.

Позивач вважає, що припинення виплати їй пенсії з 01.06.2016 р. з підстав, не передбачених Законом, є протиправним та порушує її права.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 втратила право на отримання пенсійних виплат у звязку із зняттям останньої із обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб як внутрішньо переміщена особа, на підставі рішення УПСЗН Генічеської РДА від 10.04.2018 р. № 427.

Надаючи оцінку законності припинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2016 р., суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Статтею 12 Закону № 1706-VII визначені підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення (абзац сьомий частини першої статті 12 цього Закону).

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (абзац частини першої статті 12 цього Закону).

Згідно статті 14 Закону № 1706-VII (Заборона дискримінації) внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Стаття 4 Закону №1058 визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону №1058 регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 47 Закону №1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії врегульовані у статті 49 Закону №1058.

Частиною 1 статті 49 Закону №1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений у частині 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" перелік підстав для припинення виплати пенсії підлягає розширеному тлумаченню лише у випадках, передбачених виключно законом.

Скасування довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо не визначені законами як підстави для припинення виплати пенсії.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Суд зауважує, що при застосуванні норм права, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 06 жовтня 2015 року у справі № 608/1189/14-а прийшов до аналогічних висновків та зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб", від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Суд зазначає, що положення загального Закону №1058 підлягають застосуванню з врахуванням спеціального законодавства, яке регулює здійснення соціальних виплат щодо осіб, які мешкали на території, яка тимчасово не контролюється українською владою.

Як наслідок, суд аналізує спірні правовідносини з урахуванням положень як Закону №1058, так і Закону № 1706-VII та інших законів.

Відповідач у відзиві зазначив, що відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування сама по собі є порушенням обов'язкової умови для отримання соціальних послуг відповідно до ст. 7 Закону № 1706-VII. Аналіз вказаної статті не дає підстав для підтвердження зробленого відповідачем висновку, оскільки жодна частина не має таких умов. Навпаки, частина 1 ст. 7 Закону № 1706-VII визначає умови того, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення та на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Як свідчить зміст цієї частини, законодавець розділив окремо поняття «права на пенсійне забезпечення» та «права на отримання соціальних послуг». У зв'язку з чим така позиція відповідача є помилковою. Судом досліджується дотримання відповідачем законодавчо встановлених гарантій реалізації позивачем саме права на пенсійне забезпечення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 знята із обліку в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України на районів проведення антитерористичної операції 10.04.2018.

Натомість, виплата пенсії позивачу припинена з 01.06.2016 року, проте будь-яких рішень пенсійного органу про припинення виплати пенсії, чи документів, які містять інформацію про підстави припинення виплати пенсії ОСОБА_1, відповідачем суду не надано.

У свою чергу, відповідач у відзиві зазначає, що підставою для припинення виплати позивачу пенсії з 01.01.2016 року є рішення УПСЗН Генічеської РДА від 10.04.2018 року про зняття із обліку внутрішньо переміщеної особи .

Разом з тим, відповідач з посиланням на положення Закону № 1706-VІІ робить висновок стосовно того, що позивач фактично не мешкає за адресою реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, що є, на думку відповідача, законодавчою підставою для припинення виплати пенсії.

Така позиція відповідача є хибною з огляду на те, що відповідно до положень спеціального Закону № 1706-VІІ, а саме: статті 12, питання щодо позбавлення особи статусу внутрішньо переміщеної внаслідок зміни фактичного місця проживання віднесені до повноважень не органу Пенсійного фонду України, а до повноважень структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи.

Як наслідок, відповідач не є тим органом, який відповідно до законодавства уповноважений надавати юридичну оцінку щодо місця проживання внутрішньо переміщеної особи.

Судом не виявлені колізії між положеннями ст. 7 Закону № 1706-VІІ та ст. 49 Закону №1058, оскільки як ст. 7 Закону № 1706-VІІ, так й інші статті цього Закону не регламентують порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі, що б суперечило положенням Закону №1058.

Відповідачем в якості підстави припинення виплати пенсії зазначена обставина того, що позивач фактично не мешкає за адресою реєстрації як внутрішньо переміщеної особи.

Однак такої підстави припинення виплати пенсії не передбачено як загальним Законом № 1058, так не передбачено й Законом № 1706-VІІ або іншими законами.

Натомість, судом встановлено, що відповідач в порушення ч. 1 ст. 49 Закону №1058 не приймав жодних рішення про припинення виплати пенсії позивачу, фактично припинивши її виплату.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що припинення з 01.06.2016 року виплат позивачу раніше призначеної пенсії за віком є протиправним, що вказує на наявність підстав зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу саме з 01.06.2016 року.

Вирішуючи спір, судом враховуються правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18, стосовно того, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365, на яку посилається відповідач у своєму відзиві, є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Суд зауважує, що оскільки відсутнє рішення ГУ ПФУ в Херсонській області чи іншого пенсійного органу про припинення виплати пенсії позивачу, тобто фактично відсутній суб'єкт владних повноважень, рішення якого щодо законності припинення пенсійних виплат підлягає оцінці судом, відсутні і підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 про припинення з 01.06.2016 р. виплати пенсії ОСОБА_1

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо невиплати пенсії позивачу з 01.06.2016 року, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначені способи судового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (п. 4).

В рамках адміністративного судочинства бездіяльність - це певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 року по справі № П/800/259/15 зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто, бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що позивачеві припинена з 01.06.2016 року виплата пенсії без прийняття будь-якого рішення та за відсутності підстав, визначених законами. Відповідно, судом встановлено, що відповідачем у даному випадку допущена виключно протиправна бездіяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про поновлення порушених прав позивача шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною щодо невиплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2016 року.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, виходячи з принципу законності та верховенства права, а також з презумпції того, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність є найвищою соціальною цінністю в Україні, визначеності правами і свободами людини, їх гарантій змісту і спрямованості діяльності держави, головним обов'язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є зобов'язання ГУ ПФУ в Херсонській області поновити нарахування та виплату позивачу раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2016 року, а також, зобов'язання ГУ ПФУ в Херсонській області нарахувати та виплатити заборгованість по виплаті пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2016 року.

Щодо доводів відповідача про звернення позивача до суду поза межами строку, встановленого КАС України, суд зазначає, що дане питання було розглянуто судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 11.02.2019 року.

Згідно із частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності припинення виплати пенсії позивачу.

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1

Відповідно до п.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв'язку із тим, що ухвалою про відкриття провадження у справі позивачу відстрочена сплата судового збору, суд стягує судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до Державного бюджету України.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 382 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) щодо невиплати ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2, 75500, Херсонська область, м.Генічеськ, пров. Відродження,буд.9) раніше призначеної пенсії за віком з 01.06.2016 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) поновити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2, 75500, Херсонська область, м.Генічеськ, пров. Відродження,буд.9) виплату раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2, 75500, Херсонська область, м.Генічеськ, пров. Відродження,буд.9) заборгованість пенсії за віком з 01.06.2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) до Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Морська Г.М.

кат. 112010204