Справа № 540/163/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/163/19
13 год. 46 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

при секретарі: Кальченко-Булановій М.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Діденко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (далі-відповідач, УДМС в Херсонській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан.

Позов обґрунтований тим, що 10.08.2018р. Олешківським районним відділом Управління Державної міграційної України в Херсонській області (далі - Олешківський РВ УДМС у Херсонській області) позивачу було видано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», де зазначено про те, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням, так як позивач народилася 27.05.1984 року в с. Основа Талалаївського району Чернігівської області.

Разом з дозволом на імміграцію в Україну позивачу наданий, у якому зазначалось, що протягом періоду дії дозволу їй необхідно звернутися до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою про видачу посвідки на постійне проживання. Відповідно до вказаного листа позивач звернулась із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, однак отримала рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання. Вказане рішення позивачем оскаржено у судовому порядку та скасоване 30.11.2018р. в межах справи №2140/1919/18.

04 січня 2019 року позивачем отримано поштою рішення без номеру, без дати про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1, уродженці України, громадянці Республіки Узбекистан.

Позивач вказує, що із цього рішення взагалі не вбачається наявності законних та обґрунтованих підстав для скасування наданого їй дозволу на імміграцію. Крім того, з посиланням на обставини проживання на території України її малолітнього сина ОСОБА_4 та положення Загальної декларації з прав людини 1948 року, Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенції про права дитини, Конституції України та Закону України "Про охорону дитинства" позивач вважає, що скасування дозволу на імміграцію негативно впливає на її життя, порушує принцип "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та його реалізація призведе до роз'єднання малолітньої дитини з матір'ю, що є неприпустимим.

У підсумку позивач вважає вказане рішення вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 25.01.2019р. провадження у даній справі відкрите. Розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження на 10:00 годину 20.02.2019р.

У судовому засіданні 20.02.2019р. оголошено перерву до 18.03.2019р. для надання відповідачем додаткових доказів, витребуваних судом.

У судових засіданнях 20.02.2019р. та 18.03.2019р. позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, відповідач позов не визнає та вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. 10.08.2018р. Олешківським РВ УДМС в Херсонській області було оформлено ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію за № 30/4098.

ОСОБА_1 23.08.2018р. особисто звернулась до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання. Олешківським РВ УДМС в Херсонській області спільно з відділом у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС в Херсонській області на виконання вимог положень Наказу № 304 та вимог Порядку № 321 проведено перевірку матеріалів справи на особу ОСОБА_1 за базою «Аркан», якою встановлено, що ОСОБА_1 перетинала державний кордон у період з 01.01.2017р. по 23,08.2018р. за двома різними паспортами громадянина Республіки Узбекистан, що оформлені з різним зазначенням англійською мовою імені заявниці.

Працівники Олешківського РВ УДМС в Херсонській області, до прийняття рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання, два рази запрошували ОСОБА_1 для надання відповідних пояснень, а саме пояснення від 10.08.2018р. та від 23.08.2018р. Зокрема, ОСОБА_1 так і не змогла пояснити, чому приховала той факт, що перетинала кордон за двома паспортними документами і при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію не зазначила про даний факт. Крім того, відповідно до листа УСБУ в Херсонській області 02.08.2018р. позивач неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності за порушення режиму перебування на території України.

Таким чином, після того як працівниками УДМС в Херсонській області було здійснено перевірку наданої Позивачем інформації (зокрема, штампів перетину кордону за даними «Аркан») та з'ясовано про наявність в іноземки двох паспортних документів, що як результат призвело до необхідності повторного обчислення строків законності перебування на території України ОСОБА_1, відповідно до вимог Порядку № 884, з'ясовано, що на дату подачі заяви (11.08.2017) про надання дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 використовувала два паспортних документи для в'їзду-виїзду на/з території України, та перебувала в Україні з порушенням встановленого строку, а саме: 143 дня із дозволених 90 протягом 180 днів.

Враховуючи факт того, що перевіркою за базою «Аркан», у ОСОБА_1 було виявлено два паспортних документа громадянки Республіки Узбекистан, за якими вона перетинала державний кордон, що в свою чергу призвело до порушення нею строків тимчасового перебування і знаходження на території України «нелегально», керуючись вимогами підпункту 3 пункту 62 Порядку № 321, 23.08.2018р. начальником Олешківського РВ УДМС в Херсонській області прийнято рішення № 30/4321 про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання ОСОБА_1

23 серпня 2018р. ОСОБА_1, під особистий підпис, було ознайомлено з прийнятим рішенням, а також відібрано письмові пояснення по суті справи. 18 грудня 2018р., на підставі норм законодавства начальником УДМС в Херсонській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну. 20.12.2018р. прийнято рішення №6501.4/10106-18 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1

Отже, враховуючи вищевикладене, представник відповідача вважає позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми чинного законодавства, суд встановив наступне.

11 серпня 2017р. громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта серії НОМЕР_2 від 27.04.2017. терміном дії до 26.04.2027, звернулась до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка народилась в Україні (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3, видане виконавчим комітетом Сильченківської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області від 29.06.1984, а/з № 13 від 29.06.1984).

10 серпня 2018 р. Олешківським РВ УДМС в Херсонській області видано дозвіл на імміграцію в Україну № 30/4098 громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дійсний до 10.08.2019 р.

15.08.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання, яка зареєстрована за вх. № 36/344.

23.08.2018 р. начальником Олешківського РВ УДМС в Херсонській області ОСОБА_5 прийнято рішення № 30/4321 про відмову громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженці України, в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321.

18 грудня 2018р., начальником УДМС в Херсонській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну.

20 грудня 2018р. УДМС в Херсонській області прийнято рішення №6501.4/10106-18 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1

Вказане рішення позивач вважає протиправним та, звернувшись до суду за захистом своїх прав, просить скасувати його.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржуване рішення від 20.12.2018р. №6501.4/10106-18 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 не відповідає жодному з критеріїв, перелічених вище.

Судом встановлено, що 11.08.2017р. позивач звернулась до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка народилась в Україні.

Органом ДМС були направлені запити до УСБ України в Херсонській області 22.08.2017р. №1/3-18205 та повторно №6501.4-1089/65.1-18 від 26.01.2018р., №6501.4-4622/65.1-18 від 27.03.2018р., 6501.4-8055/65.1-18 від 30.05.2018р., №6501.4-10938/65.1-18 від 30.07.2018р., а також до сектору Укрбюро Інтерполу ГУНП України в Херсонській області - №1/3-18209 та Держприкордон служби - №1/3-18215.

26.09.2017 отримана відповідь на запит від Держприкордонслужби України №0.64-9660/0/18-17 та 03.10.2017 від сектору Укрбюро Інтерполу ГУНИ України в Херсонській області №5818/06/01-20174 щодо відсутності відносно ОСОБА_1 інформації, яка б перешкоджала отриманню нею дозволу на імміграцію в Україну.

02.08.2018 отримана відповідь від УСБУ в Херсонській області щодо встановлення факту неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, у зв'язку із чим повідомлено про доцільність відмовити заявниці у наданні дозволу на імміграцію на підставі частини 1 пункту 6 етапі 10 Закону України «Про імміграцію».

10.08.2018 Олешківським РВ УДМС в Херсонській області прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на імміграцію за № 30/4098.

15.08.2018 р. ОСОБА_1 звернулася до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання, яка зареєстрована за вх. № 36/344.

У ході перевірки поданих документів УДМС в Херсонській області зроблено висновок про недотримання позивачем термінів перебування в Україні, внаслідок використання позивачем двох різних паспортів (серії НОМЕР_4, дійсний до 26.05.2029 та серії НОМЕР_5, дійсний до 26.04.2027), які мали відмінності у транскрипції прізвища та імені позивача. На підставі чого 23.08.2018р. Олешківським РВ УДМС в Херсонській області прийнято рішення №30/4321 про відмову у видачі посвідки на постійне проживання.

Судом встановлено, що за наслідками проведеної перевірки за фактом оформлення позивачу дозволу на імміграцію 11.09.2018р. відповідач уважав за необхідне підготувати проект висновку про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну з підстав порушення нею встановленого строку перебування в Україні, а саме 143 дня із дозволених 90 протягом 180 днів. У зв'язку з цим начальником УДМС в Херсонській області затверджено відповідний висновок від 11.09.2018р.

Цей висновок разом із матеріалами особової справи позивача листом від 11.09.2018р. №6504.4-13264/65.2-18 надіслано для погодження до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України.

Листом від 27.11.2018р. № 8.1-4131/8.1.1-18 Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України повернув відповідачу особову справу та зазначив про те, що уважає за доцільне підтримати проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянці Республіки Узбекістан ОСОБА_1

У зв'язку з цим 18.12.2018р. начальником УДМС в Херсонській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію позивача в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», тобто у зв'язку із наданням дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Узагальнено цей висновок базувався на тому, що позивач у період часу з 01.01.2017р. по 23.08.2018р. перетинала державний кордон України за двома різними паспортними документами з відмінною транслітерацією її імені англійською мовою, а отже при обчисленні законності перебування ОСОБА_1 на території України виявлено, що на момент подачі дозволу на імміграцію вона перебувала в Україні з порушенням встановленого строку - 143 дня із дозволених 90 днів, у зв'язку з чим їй відмовлено в оформленні посвідки на постійне проживання. Обґрунтувань, на підставі яких свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, які втратили чинність, надано позивачу дозвіл на імміграцію, які б давали законні підстави для його скасування, у висновку не наведено.

Відповідно до вказаного висновку 20 грудня 2018р. УДМС в Херсонській області прийнято рішення №6501.4/10106-18 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 07.06.2001р. №2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-III) та Постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень».

Положеннями п.2 ч.1 ст.9 Закону №2491-III визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: ... особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Частинами 5 - 9 ст. 9 Закону №2491-III визначений перелік документів, які особа повинна подавати при зверненні за отриманням дозволу на імміграцію.

Так, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Сторонами не спростовано належними, допустимими і достовірними доказами обставин звернення позивача з метою отримання дозволу на імміграцію з дотриманням вказаних вимог Закону №2491-III.

Статтею 10 цього ж Закону установлені підстави для відмови у наданні дозволу, до яких віднесено: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5)особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Статтею 12 Закону №2491-III визначений вичерпний перелік для скасування дозволу на імміграцію, відповідно до яких дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Наслідки скасування дозволу на імміграцію установлені статтю 13 Закону №2491-III, зокрема центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 (далі-Порядок №1983).

Згідно п.2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають:

1) ДМС- стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес.

2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

3) територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; закордонних українців, подружжя закордонних українців, їх дітей у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Згідно п.10 Порядку №1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, ... до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до п.11 Порядку №1983 разом із заявою про надання дозволу на імміграцію надаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону).

Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію").

У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Пунктами 12, 14 та 16 Порядку №1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до положень п.п.21-23 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як установлено судом, рішення про надання дозволу на імміграцію приймалось Олешківським РВ УДМС в Херсонській області, як територіальним підрозділом ДМС, оскільки згідно пп.3 п.2 Порядку №1983 вирішення вказаного питання належить до компетенції територіальних підрозділів ДМС.

Отже, і скасовувати дозвіл на імміграцію повинен був саме Олешківський РВ УДМС в Херсонській області. Законом №2491-III та Порядком №1983 не віднесено до повноважень управління Державної міграційної служби України прийняття рішень про скасування дозволів на імміграцію, виданих іншими органами - підрозділами ДМС.

У даному випадку до повноважень УДМС в Херсонській області, якщо воно було ініціатором скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1, належало складання обґрунтованого висновку із зазначенням підстав для скасування дозволу, який мав бути надісланий до органу, який приймав рішення про надання дозволу, тобто до Олешківського РВ УДМС в Херсонській області (п.22 Порядку №1983).

При цьому п.23 Порядку №1983 передбачено, що орган ДМС, який розглядає подання про скасування дозволу, окрім отримання необхідної інформації також запрошує іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Судом установлено, що в порушення вказаних вимог законодавства, відповідачем, як органом ДМС, який розглядав питання про скасування дозволу, не було запрошено позивача та не отримано від неї пояснень.

Той факт, що позивач надавала пояснення 23.08.2018р. не може бути підтвердженням дотримання відповідачем вимог п.23 Порядку №1983, оскільки ці пояснення, по-перше відбирались іншим органом, а саме Олешківським РВ УДМС в Херсонській області, а по-друге, ці пояснення стосувались питань видачі посвідки на постійне проживання, а не скасування дозволу.

Отже, відповідачем було допущено суттєві порушення, які самі по собі нівелювали правомірність прийнятого ним рішення про скасування дозволу.

Також суд виходить з того, що відповідачем скасовано дозвіл на імміграцію на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-III, тобто у зв'язку із з'ясуванням, що дозвіл видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, які втратили чинність.

З наданого відповідачем відзиву, змісту оскарженого рішення, інших матеріалів справи, судом встановлено, що такою підставою було саме видача дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, до яких відповідач вичерпно відносить лише те, що позивач не зазначила при зверненні за оформленням дозволу про те, що рішення у неї був інший паспортний документ. Також судом з'ясовано, що у зв'язку із цим відповідач вважав позивача таким, який порушив терміни перебування на території України.

Такі висновки відповідача є юридично неспроможними та суперечать дійсним обставинам справи.

Як видно з матеріалів справи, звертаючись 11.08.2018р. за дозволом на імміграцію позивач подала заяву установленого зразка, в якому зазначила свій чинний паспортний документ серії НОМЕР_5, а також додала усі передбачені Законом №2491-III та Порядком №1983 необхідні документи.

Жодних вимог щодо обов'язку особи, яка звертається за отриманням дозволу на імміграцію, указувати відомості про усі паспортні документи, які у неї були раніше, ні Законом №2491-III, ані Порядком №1983 не передбачено.

Тому дійсний факт використання позивачем в минулому паспортного документу серії НОМЕР_4, який був замінений на паспорт серії НОМЕР_5 ще до звернення ОСОБА_1 за наданням дозволу на імміграцію, не може бути підставою для висновку про зазначення нею свідомо неправдивих відомостей.

Відповідачем також не надано до суду доказів, що подані для отримання дозволу документи позивача були підробленими або втратили чинність.

Таким чином, судом установлено відсутність підстави для скасування дозволу на імміграцію, яка передбачена саме п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-III та указана самим відповідачем в оскаржуваному рішенні. Відтак це рішення відповідача прийнято безпідставно.

Доводи відповідача про те, що використанням двох паспортних документів позивач в кінці кінців допустила порушення законодавства про правовий статус іноземців в частині дозволених строків перебування в Україні, не може бути використаний для обґрунтування указаної відповідачем в оскарженому рішенні підстави для скасування дозволу на імміграцію.

По-перше, судом уже установлено, що наявність в минулому (до звернення за отриманням дозволу на імміграцію) іншого паспортного документу ні законодавчо, ні фактично неможливо кваліфікувати як отримання дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як того вимагає п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-III.

По-друге, порушення строків законного перебування на території України за певних обставин дійсно може бути кваліфіковано як порушення особою законодавства про правовий статус іноземців, але це є іншою, самостійною підставою для скасування дозволу на імміграцію, яка передбачена п.5 ч.1 ст.12 Закону №2491-III. Однак ця підстава не була зазначена відповідачем як підстава для прийняття оскарженого рішення.

Отже, при прийнятті оскарженого рішення відповідач допустив перекручування правових та фактичних підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію, що має наслідком незаконність (протиправність) такого рішення як прийнятого не на підставі, поза межами повноважень відповідача та не у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України й прийнятими на їх підставі підзаконними нормативно-правовими актами.

У підсумку суд вважає, що усе вищевикладене є самостійними і вичерпними підставами для визнання протиправним і скасування рішення УДМС в Херсонській області від 20 грудня 2018 року №6501.4/10106-18 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, суд вважає за необхідне додатково указати про наявність субсидіарних підстав для визнання протиправним і скасування оскарженого рішення.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи (Свідоцтвами про шлюб від 09.07.2014р. серії НОМЕР_7, про народження від 18.08.2011р. серії НОМЕР_6), що 09.07.2014р. між ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_6 укладено шлюб. Також, вказана сім'я має малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, матір'ю якого є позивач.

Отже, скасування дозволу на імміграцію позивача призведе до видворення позивача і порушення права особи на сім'ю та дитину, що гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод та Конвенцією про права дитини.

Так, відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст.8 конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті конвенції. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім'ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

При розв'язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18.12.91 у справі «Moustaquim v Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання в права, захищені ст.8 конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Аналогічну позицію викладено в рішенні від 21.07.98 у справі «Беррехаб проти Нідерландів». Страсбурзький суд, виходячи з конкретних обставин, уважав, що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін, із цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, вжитими владою, та цілями, яких прагнули досягти.

У ст.8 конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Мустаким проти Бельгії»).

ЄСПЛ визнає, що держави мають право контролювати в'їзд і проживання іноземних громадян відповідно до встановленої практики міжнародного права та власних договірних зобов'язань. Із цією метою держави мають повноваження депортувати іноземців, засуджених за кримінальні правопорушення (рішення у справі «Амроллах проти Данії»).

Органи чи суди, уповноважені приймати рішення про вислання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення у справі «Бултіф проти Швейцарії»).

Європейський суд нагадує 2 принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:

- найкращі інтереси для добробуту дітей;

- міцність соціальних, культурних і родинних зв'язків у сім'ї в країні перебування та в країні приїзду.

Поріг обґрунтованості рішення про депортацію є більш високим, якщо особа, питання про депортацію якої розглядається, є «іммігрантом другої генерації», тобто якщо вона народилася в країні, з якої її збираються вислати, або прожила в ній більшу частину свого життя. У таких випадках ЄСПЛ також зважає на суспільні зв'язки особи, час перебування в країні, ступінь інтегрованості та мову, якою вона користується.

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв'язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

В даному випадку відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії (безальтернативне видворення позивача), а тому був повинен обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім'ю, інтереси для добробуту дитини позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв'язків у сім'ї позивача.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність прийнятого рішення, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а отже і про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом сплатила судовий збір у сумі 768,40 грн., які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань УДМС в Херсонській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (73036, Херсонська область, м.Херсон, вул. Перекопська, 168, ) про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 20 грудня 2018 року №6501.4/10106-18 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області (73036, Херсонська область, м.Херсон, вул. Перекопська, 168, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19 березня 2019 р.

Суддя Пекний А.С.

кат. 102090000