Справа № 425/823/17
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року

Київ

справа №425/823/17

адміністративне провадження №К/9901/38402/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Бучик А.Ю., Мороз Л.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 15 травня 2017 року (головуючий суддя - Мирошникова О.Ш.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2017 року (головуючий суддя - Шишов О.О., судді: Сіваченко І.В., Чебанов О.О.)

у адміністративній справі № 425/823/17 за позовом ОСОБА_1 до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - Управління ПФУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Управління ПФУ щодо невиплати їй пенсії з 1 листопада 2015 року та зобов'язати поновити нарахування та виплату пенсії за віком з 1 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 1 серпня 2014 року перебуває на обліку в Управлінні ПФУ та до жовтня 2015 року отримувала пенсію. З листопада 2015 року їй припинено виплату пенсії без повідомлення причин. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою, строк дії якої не обмежений. Вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати їй пенсії протиправною, оскільки відповідач не виплачуючи пенсію порушує її конституційні права.

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 15 травня 2017 року позов задоволено. Визнано неправомірними дії Управління ПФУ щодо невиплати з 1 листопада 2015 року ОСОБА_1 пенсії за віком та зобов'язано відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 1 листопада 2015 року.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2017 року постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 1 листопада 2015 року по 29 вересня 2016 року скасовано та залишено адміністративний позов в цій частині без розгляду. В частині задоволення позовних вимог за період з 1 жовтня 2016 року постанову суду залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Управління ПФУ подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, ставить питання про їх скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у зв'язку зі скасуванням довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 7 травня 2015 року № 917007116 позивач статусу особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів АТО не має, на території підконтрольній українській владі фактично не мешкає. Крім того, посилаючись на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 вказав на відсутність підстав для прийняття рішення про припинення виплати пенсії позивачу, оскільки пенсію їй не припинено, а лише призупинено.

Позивач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються відповідачем фактично в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині не оскаржуються, то колегія суддів перевіряє їх законність та обґрунтованість лише у цій частині.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що ОСОБА_1 27 липня 2000 року призначено пенсію за віком та за розпорядженням № 3024 від 18 травня 2015 року взято на облік в Управління ПФУ з підстав «облік справи, призначеної в минулих роках» згідно її заяви від 18 травня 2015 року.

Згідно з довідкою від 7 травня 2015 року № 917007116 позивач взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради. Тимчасова адреса місця проживання позивача місто Рубіжне, вулиця Мєндєлєєва, 37/17. Довідка видана позивачу 7 травня 2015 року, дата закінчення дії довідки не вказана.

Згідно з даними копії паспорта позивача, зареєстрованим місцем її проживання є: Луганська область, місто Стаханов, вулиця Грібоєдова, будинок 64.

18 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Управління ПФУ з заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просила взяти її на облік, вид пенсії за віком.

Розпорядженням Управління УПФУ № 3024 від 18 травня 2015 року ОСОБА_1 з 18 травня 2015 року проведено перерахунок пенсії за віком, призначеної в минулих роках та продовжено її виплату, у зв'язку з обліком справи, та взято на облік в управлінні, а наступний перерахунок проведено 1 вересня 2015 року.

За інформацією Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради на підставі листа Рубіжанського міського відділу Управління ДМС України від 10 жовтня 2015 року № 28/2299 в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб знято з обліку 13 жовтня 2015 року громадян, які не знаходились за місцем фактичного проживання, серед яких значиться ОСОБА_1

1 листопада 2015 року Управління ПФУ призупинило виплату пенсії позивачу.

29 березня 2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про поновлення їй виплати пенсії через відділення АТ «Ощадний банк України» з 1 березня 2016 року, виплата якої була призупинена.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, послався на положення статті 46 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої нараховані суми пенсії за минулий час виплачуються без обмежень будь-яким строком.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, однак застосував до спірних правовідносин положення статей 99, 100 КАС України, у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки з позовом до суду позивач звернувся 29 березня 2017 року, хоча ставить питання про порушення його прав з листопада 2015 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади та механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Встановивши те, що виплата пенсії позивачу припинена без прийняття органом Пенсійного Фонду України відповідного рішення та не з підстав, передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суди обґрунтовано вказали на неправомірність таких дій відповідача.

Доводи касаційної скарги відповідача з посиланням як на підставу припинення пенсійних виплат скасування довідки про взяття позивача на облік особи, переміщеної з окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції колегія суддів вважає безпідставними, оскільки така не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії. При цьому, відповідачем не надано належних доказів скасування вказаної довідки.

З приводу доводів касаційної скарги про те, що Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 передбачено прийняття рішення у разі припинення пенсії, а позивачу пенсію було лише призупинено, то, колегія суддів зазначає про безпідставність таких доводів, оскільки положення Закону № 1058-IV має вищу юридичну силу, ніж вказаний порядок.

До того ж, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Верховний Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судами відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що припинення виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 3 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

З урахуванням наведеного правильними є висновки судів попередніх інстанцій про поновлення виплати пенсії позивачу.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні частини позовних вимог, які є предметом касаційного перегляду в межах доводів касаційної скарги, судами попередніх інстанцій не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга, в межах її доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Рубіжанського об'єднаного управління пенсійного фонду України Лугансько області залишити без задоволення, а постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 15 травня 2017 року, в нескасованій частині, та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 липня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик

Л.Л. Мороз,

Судді Верховного Суду