Справа № 826/4620/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 березня 2019 року м. Київ № 826/4620/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., при секретарі судового засідання Борсуковській А.О., за участю представників сторін: представника позивача Москаленко І.О., представника третьої особи - ОСОБА_2., розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна М.Б., за участю третіх осіб - ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК», Міністерства юстиції України, про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД (далі також - ТОВ НВУКФ «ЕСКО» ЛТД, позивач) з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна М.Б. (далі також -відповідач), треті особи: ОСОБА_4, ПАТ «АВАНТ-БАНК», Міністерство юстиції України, в якому позивач, з урахуванням поданої заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати протиправним дії відповідача під час проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 28610148 від 05 березня 2016 року, на підставі якої за громадянином ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності на нежилий будинок - АЗС з сервісним комплексом (літера А) площею 355 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1;

- визнати протиправним дії відповідача під час проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 28614184 від 05 березня 2016 року, на підставі якої громадянку ОСОБА_5 було зареєстровано іпотекодержателем нежитлового будинку - АЗС з сервісним комплексом (літера А) площею 355 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 та який належить на праві власності позивачу на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 у задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна М.Б., за участю третіх осіб - ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК», Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій відмовлено.

На адресу суду 10.12.2018 надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016, яка обґрунтована наявністю рішення в адміністративній справі №826/7686/16, яким визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1258/5 від 28 квітня 2016 року; зобов'язано Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1258/5 від 28 квітня 2016 року, а саме, записів, внесених на підставі рішень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Михайла Борисовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 березня 2016 року № 28610148 та № 28614184, від 28 березня 2016 року № 28961138.

Ухвалою Окружного адміністративного судочинства України від 21.01.2019 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за нововиявленними обставинами у справі №826/4620/16.

У судовому засіданні представник заявника просив суд задовольнити заяву про перегляд за нововиявленними обставинами рішення та скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 у справі №826/4620/16.

Підставою для скасування зазначеного судового рішення заявник вказав на те, що йому 01.11.2018 стало відомо про наявність рішення в адміністративній справі №826/7686/16, яким суд частково задовольнив позовні вимоги приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б.: визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України №1285/5 від 28.04.2016; зобов'язав Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були скасовані на підставі наказу Міністерства фінансів України №1258/5 від 28.04.2016, а саме: записів, внесених на підставі рішень приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2016 №28610148 та №28614184, від 28.03.2016 №28961138.

Вказав на те, що дана обставина є нововиявленою в розумінні статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, так як остання є істотною, не була і не могла бути відома позивачу та не була встановлена судом під час розгляду справи №826/4620/16.

Представник третьої особи - Міністерства юстиції України у судовому засіданні вказав на те, що у вирішенні поданої заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами покладається на розсуд суду, заперечень не має.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для перегляду судового рішення від 04.11.2016 за нововиявленими обставинами, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Тобто, з вище викладених норм вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, може бути переглянуто на підставі істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлена обставина - це юридичний факт, який передбачений нормами права і тягне виникнення, зміну або припинення правовідносин; юридичний факт, що має істотне значення для вирішення конкретної справи; юридичний акт, який існував на момент звернення заявника до суду з позовом і під час розгляду справи судом; юридичний факт, який не міг бути відомий ані особі, яка заявила про це в подальшому, ані суду, що розглядав справу, оскільки, якби нововиявлена обставина була відома суду під час постановлення судового рішення, вона б обов'язково вплинула на остаточні висновки суду.

Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25 листопада 2010 року у справі №К-45458/09, "істотність" обставини означає те, що якби суд її міг врахувати при вирішенні справи, то це тією чи іншою мірою вплинуло б на результат вирішення. Ознаку "не були і не могли бути відомі особи" потрібно розглядати як сукупність двох необхідних умов.

Тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї. Якщо вона все-таки могла знати про певну обставину за добросовісного ставлення до справи, тоді ця підстава для перегляду відсутня.

У ході розгляду заяви про перегляд судом з'ясовано, що як на підставу для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами заявник посилається на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.12.2016 в адміністративній справі №826/7686/16, яким суд частково задовольнив позовні вимоги приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б.: визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України №1285/5 від 28.04.2016; зобов'язав Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були скасовані на підставі наказу Міністерства фінансів України №1258/5 від 28.04.2016, а саме: записів внесених на підставі рішень приватного нотаріуса КМНО Суперфіна М.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.03.2016 №28610148 та №28614184, від 28.03.2016 №28961138.

Проаналізувавши наведені заявником обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами підлягає частковому задоволенню.

Так, заявник не знав та не міг знати про наявність рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.12.2016 в адміністративній справі №826/7686/16, оскільки не був стороною у справі.

Крім того, встановлені судовим рішенням від 29.12.2016 обставини мають істотне значення для вирішення даної справи, а відтак є нововиявленними у розумінні статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини, (далі - Суд), від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2, пункту 1 частини першої статті 3, частини першої, пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, чинній на час прийняття судового рішення, завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції, чинній на час прийняття судового рішення, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів на час прийняття судового рішення належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакцій станом на час прийняття даного судового рішення, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом розгляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №802/1792/17-а.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на час прийняття судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

А згідно зі статтею 19 ЦПК України, в редакцій станом на час прийняття даного судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №815/6956/15.

Суд вважає, що спір у цій справі хоч і стосується рішення суб'єкта владних повноважень, який відповідно до законодавства наділений повноваженнями реєструвати права та їх обтяження на нерухоме майно, проте випливає із правовідносин, що врегульовані Законом України "Про іпотеку", і захисту цивільних прав (прав на нерухоме майно).

Між тим, правовідносини, що врегульовані Законом України "Про іпотеку" не є правовідносинами, врегульованими адміністративною юрисдикцією, а спір, що виник на підставі таких, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

З врахуванням наведеного суд вважає, що дані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

З огляду на викладені приписи процесуального законодавства, суд вбачає наявність підстав для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 та закриття провадження у справі №826/4620/16.

Керуючись статтями 248, 361, 368 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2016 у справі №826/4620/16.

Закрити провадження у справі №826/4620/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Науково виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна М.Б., за участю третіх осіб - ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «АВАНТ-БАНК», Міністерства юстиції України, про визнання протиправними дій.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною другою статті 369 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов