Справа № 0740/925/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/441/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Макарик В.Я.

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року (головуючий суддя Маєцька Н.Д., м.Ужгород, повний текст складено 19.11.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про визнання недійсним та внесення змін до наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати неправомірними дії Голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данко Віктора Йосиповича щодо формулювання викладеного у констатуючій частині наказу від 30 липня 2018 року № 238/02-06 «Про скасування наказу від 13.07.2018 року № 218/02-06», а саме обставини, що зумовили видання даного наказу: 1) «…по-перше, наказ від 13.07.2018 р. № 218/02-06 виданий без належних на те законних підстав, так як...»; 2) «…та по-друге, що відповідний суддя, знаючи про призначення вищевказаних справ на вказані дати, з метою уникнення авто розподілу на нього справ і матеріалів, написав заяву від 13.07.2018 року про надання відпустки». Виключити з констатуючої частини наказу фразу наступного змісту: «…по-перше, наказ від 13.07.2018 р. № 218/02-06 виданий без належних на те законних підстав, так як...»; «…та по-друге, що відповідний суддя, знаючи про призначення вищевказаних справ на вказані дати, з метою уникнення авто розподілу на нього справ і матеріалів, написав заяву від 13.07.2018 року про надання відпустки».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав неправильного застосування норм матеріального права, судом надано неналежну правову оцінку фактичним обставинам справи, мотивуючи тим, що суд даючи оцінку викладеним в позові обставинам та доказам, прийшовши до висновку про правомірність дій голови суду, не врахував, що останній здійснюючи дискреційні повноваження, перевищив їх, виклавши факти, надавши свою оцінку обставинам викладеним у його заяві про відкликання з відпустки, які не відповідають дійсності.

Викладена в наказі мета, а саме уникнення авторозподілу справ, зазначена ним в заяві не була, тому вкладаючи такий зміст до свого наказу, відповідач спотворив обставини справи, підмінивши безпосередньо зміст наказу, оскільки саме вказана заява на відкликання з відпустки стала підставою для винесення наказу, а метою подання відповідної заяви про відкликання з відпустки стала виробнича необхідність, яка є нічим іншим, як сумлінним ставленням до своїх обов'язків та викликана уникненням порушення прав та законних інтересів громадян.

Так, суд першої інстанції не дав згідно заявлених позовних вимог, фактичну оцінку того, чи відповідають дійсності викладені в наказі головою суду факти.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження, в тому числі відповідача, завжди мають межі, встановлені законом.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (справа «Hasan and Chaush v. Bulgarіа» №. 30985/96).

Обгрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що не припустимим є втручання у дискреційні повноваження голови суду, що і є підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Сhahal v. thе United Kingdom, (22414/93) [1996] ЕСНR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з абзацу першого частини 5 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін рішення суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Монич О.Л. із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами тривалістю 4 календарні дні, з 30 липня по 02 серпня 2018 року.

Наказом в.о. голови Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2018 року № 218/02-06 «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1Р.» позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, тривалістю 4 календарні дні, з 30 липня 2018 року по 02 серпня 2018 року.

Також, 13 липня 2018 року позивач звернувся до в.о. голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Монич О.Л. із заявою про надання йому частини щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 19 робочих (25 календарних) днів, починаючи з 06 серпня 2018 року.

Наказом в.о. голови Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2018 року № 256/02-09 «Про надання частини відпустки судді Деметрадзе Т.Р.» позивачу надано частину щорічної оплачуваної відпустки, тривалістю 19 робочих (25 календарних) днів з 06 серпня по 31 серпня 2018 року.

30 липня 2018 року позивач звернувся із заявою до голови Ужгородського міськрайонного суду Данка В.Й. із заявою, у якій у зв'язку з виробничою необхідністю щодо розгляду справи № 308/228/123-к днем 30 липня 2018 року та справи № 308/4877/17 днем 31 липня 2018 року у складі колегії суддів, просив внести зміни до наказу від 13 липня 2018 року № 218/02-06, скасувавши надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, тривалістю 2 календарні дні, з 30 до 31 липня 2018 року включно.

Відповідно до наказу голови Ужгородського міськрайонного суду Данка В.Й. від 30 липня 2018 року № 238/02-06 «Про скасування наказу від 13 липня 2018 року № 218/02-06», відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та враховуючи ту обставину, що по-перше наказ від 13 липня 2018 року № 218/02-06 виданий без належних на те законних підстав, так як суддя Деметрадзе Т.Р. у заяві посилається на виробничу необхідність щодо розгляду справи № 308/228/13-к днем 30 липня 2018 року та справи № 308/4877/17 днем 31 липня 2018 року у складі колегії суддів, і таким чином повідомив про минування потреби у наданні відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, та по-друге, що відповідний суддя, знаючи про призначення вищевказаних справ на вказані дати, з метою уникнення авторозподілу на нього справ і матеріалів, написав заяву від 13 липня 2018 року про надання відпустки, наказано наказ в. о. голови суду від 13 липня 2018 року № 218/02-06 «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1Р.» вважати таким, що втратив чинність, починаючи з 31 липня 2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що видання головою суду наказів, а отже їхнє формулювання, належить до його виключних повноважень, а позовні вимоги про визнання неправомірними дій голови Ужгородського міськрайонного суду Данко В.Й, щодо формулювання констатуючої частини наказу від 30 липня 2018 року та про виключення із наказу таких формулювань, фактично є втручанням у дискреційні повноваження голови суду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до ст. 74 Кодексу законів про працю України щорічні відпустки громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік - ст. 26 Закону України «Про відпустки».

Формулювання статті передбачає згоду сторін, тобто бажання одного працівника не достатньо. Перелік підстав законодавством не визначений, оскільки важливість залежить від конкретних обставин, тому рішення надавати чи не надавати відпустку належить до компетенції роботодавця. Працівнику необхідно подати заяву, вказуючи підстави, що спонукають його брати відпустку, а роботодавець приймає рішення та видає наказ (розпорядження) щодо надання зазначеної відпустки. Закон не конкретизує, які саме сімейні обставини чи поважні причини мають бути підставою для того, щоб оформити відпустку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402- VIII голова місцевого суду: 1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; 2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду; 3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства; 4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ; 5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення; 6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду; 7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства; 8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду; 9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів; 10) здійснює інші повноваження, визначені законом. Голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173 затверджено «Інструкцію з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ», де в п.6.10 зазначено, що у констатуючій частині наказу (розпорядження) зазначаються підстава, обґрунтування або мета його видання. Якщо наказ (розпорядження) видається на підставі законодавчого акта, нормативно-правового або розпорядчого документа, у констатуючій частині зазначаються назва цього документа, дата та номер.

Колегія суддів приймає до уваги, що заява ОСОБА_1 про відпустку за власний рахунок від 13.07.2018 року з 30 липня по 02 серпня 2018 року була погоджена в.о голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Монич О.Л. з врахуванням підстав викладених у такій, про що видано відповідний наказ від 13.07.2018 №218/02-06 «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1Р.» (а.с.9, 10), а тому вважає таку заяву позивача правом передбаченим Законом України на відпочинок.

Відповідно до ч.2.3.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду від 15.09.2016 року: не розподіляються щодо конкретного судді судові справи, що надійшли: за чотирнадцять днів, якщо інше не встановлено зборами суддів відповідного суду, до початку відпустки (якщо її тривалість становить не менше чотирнадцяти календарних днів); за три робочих дні до початку відпустки, якщо її тривалість становить менше чотирнадцяти календарних днів.

Отже, оскільки заява ОСОБА_1 про надання щорічної основної відпустки за період роботи з 03.08.2018р. по 02.08.2019р., починаючи з 06.08.2018 року була подана позивачем 13.07.2018 року (а.с.11) про що видано відповідний наказ в.о. голови суду № 256/02-09 від 13.07.2018 «Про надання частини відпустки судді Деметрадзе Т.Р.», згідно вищевказаного Положення, розподіл справ на відповідного суддю припинено з 23.07.2018 року, тобто за 14 днів до відпустки.

Враховуючи заяву позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати від 13.07.2018 року, яка починалась 30.07.2018 року, то відповідно до наведеного Положення, розподіл справ на суддю припинявся з 27.07.2018 року, тобто за 3 дні до такої відпустки.

Таким чином, викладені в наказі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2018 року №238/02-06 обставини не відповідають дійсності, так як на час отримання відпустки без збереження заробітної плати, розподіл справ на позивача, як на суддю вже не здійснювався у зв'язку з початком перебігу строку, який виключає розподіл справ за чотирнадцять днів, до початку відпустки (якщо її тривалість становить не менше чотирнадцяти календарних днів).

30.07.2018 року ОСОБА_1 подав заяву про внесення змін до наказу про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 2 календарні дні, з 30 по 31 липня 2018 року включно, за власною ініціативою у зв'язку з виробничою необхідністю щодо розгляду справ № 308/228/13-к днем 30 липня 2018 року та справи № 308/4877/17 днем 31 липня 2018 року (а.с.13)

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наказ від 13.07.2018 року №218/02-06 виданий на законних підставах, а тому формулювання викладені в констатуючій частині наказу від 30.07.2018 року №238/02-06 щодо обставин, що зумовили видання даного наказу в редакції наступного змісту: «....по-перше, наказ від 13.07.2018 р. № 218/02-06 виданий без належних на те законних підстав, так як..» і «по-друге, що відповідний суддя, знаючи про призначення вищевказаних справ на вказані дати, з метою уникнення авторозподілу на нього справ і матеріалів, написав заяву від 13.07.2018 року про надання відпустки» не грунтуються на вимогах чинного законодавства, а дії голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данко В.Й. щодо формулювання наказу від 30.07.2018 року № 238/02-06 «Про скасування наказу від 13.07.2018 № 218/02-06» є неправомірними.

Покликання суду першої інстанції на те, що видання головою суду відповідних наказів є його дискреційними повноваженнями, наданими йому для здійснення своїх адміністративних функцій, то таке не приймається колегією суддів, оскільки таке суперечить самому визначенню дискреційних повноважень - встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з»ясування обставин справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.2 КАС України.

керуючись ч.3 ст.243, ст.308, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року по справі № 0740/925/18.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати неправомірними дії голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данко В.Й. щодо формулювання констатуючої частини наказу від 30.07.2018 року № 238/02-06 «Про скасування наказу від 13.07.2018 № 218/02-06».

Виключити з наказу від 30.07.2018 №238/02-06 «Про скасування наказу від 13.07.2018 № 218/02-06» фразу наступного змісту: «…по-перше, наказ від 13.07.2018 р. № 218/02-06 виданий без належних на те законних підстав, так як...»; «по-друге, що відповідний суддя, знаючи про призначення вищевказаних справ на вказані дати, з метою уникнення авторозподілу на нього справ і матеріалів, написав заяву від 13.07.2018 року про надання відпустки…».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді Т. І. Шинкар
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 19.03.19