Справа № 805/2777/17-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року справа №805/2777/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Гаврищук Т.Г., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., представника позивача - Помалюк І.В., діючої за довіреністю, представника другого відповідача - адвоката - Бичкова Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 805/2777/17-а (головуючий суддя І інстанції Галатіна О.О.), складене в повному обсязі 03 грудня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом Головного управління ДФС у Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані", Товариства з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" про визнання договору поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стимоіл -Компані" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" - недійсним, зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані" повернути усе отримане за договором поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015, а у разі відсутності належного, його вартість - Товариству з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" , стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" грошові кошти, у розмірі 6081483,68 грн., отриманні від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані , згідно договору поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015 - у дохід держави, -

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2017 року Головне управління ДФС у Донецькій області звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані", Товариства з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" про визнання договору поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стимоіл -Компані" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" - недійсним, зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані" повернути усе отримане за договором поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015, а у разі відсутності належного, його вартість - Товариству з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" , стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Даниил - Логістік" грошові кошти, у розмірі 6081483,68 грн., отриманні від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимоіл - Компані , згідно договору поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015 - у дохід держави (а.с. 4-9 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 136-139 т.7).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2016 року у справі № 428/1898/16-к директора Товариства з обмеженою відповідальністю «СТИМОІЛ-КОМПАНІ» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 27, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 205 Кримінального кодексу України.

Вироком встановлено, що Товариство утворено у порушення встановленого законодавством порядку, що регулюють утворення та діяльність суб'єктів підприємництва, а саме ст.ст. 19, 56, 57, 58, 65, 89 Господарського кодексу України, ст.ст. 81, 87, 89 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

У зв'язку з зазначеним, апелянт вважає, що утворення Товариство з обмеженою відповідальністю «СТИМОІЛ-КОМПАНІ», відбулося з злочинним умислом та всупереч актів цивільного законодавства, тим самим правочин, що мав місце між відповідачами, укладений без фактичного здійснення господарських операцій з продажу (придбання) товарів, виконання робіт, надання послуг.

Відтак, договір поставки від 03 серпня 2015 року № 125/2015 укладений між відповідачами з метою покриття незаконної діяльності, яка полягала у наданні послуг суб'єктам підприємницької діяльності реального сектору господарювання з мінімізації податкових зобов'язань шляхом переведення безготівкових коштів у готівку за рахунок здійснення безтоварних фінансово-господарських операцій; завищення валових витрат та формування штучного податкового кредиту з ПДВ без фактичного здійснення господарських операцій з продажу (придбання) товарів, виконання робіт, надання послуг та не спрямований на реальне настання правових наслідків (а.с. 147-152 т.7).

Представник позивача/апелянта у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник другого відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволенні апеляційної скарги, наполягав та тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник першого відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та другого відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Стимоіл - Компані», зареєстроване в якості юридичної особи за кодом , юридична адреса: 93400, Луганська обл., м. Сєверодонецьк, вул. Мендєлєєва, буд. 21, офіс 4 (а.с. 10-12 т. 1).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Даниил-Логістік» зареєстроване в якості юридичної особи за кодом , юридична адреса: 87512, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Запорізьке шосе, буд. 23 (а.с. 13-15 т. 1).

03 серпня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Даниил-Логістік» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стимоіл - Компані» укладено договір поставки № 125/2015, загальна сума договору складає 6 081 483,68 грн. (а.с. 32-33 т. 1).

Вироком Сєвєродонецькогом міського суду Луганської області від 10 травня 2016 року у справі № 428/1898/16-к директора ТОВ «СТИМОІЛ-КОМПАНІ» визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 27, ч.2 ст. 28, ч.1 ст. 205 Кримінального кодексу України (а.с. 16-28 т. 1).

Вироком встановлено, що ТОВ «СТИМОІЛ-КОМПАНІ», утворено у порушення встановленого законодавством порядку, що регулюють утворення та діяльність суб'єктів підприємництва, а саме ст.ст. 19, 56, 57, 58, 65, 89 Господарського кодексу України, ст.ст. 81, 87, 89 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

З огляду на викладене та керуючись інтересами держави, Головне управління ДФС у Донецькій області звернулось до суду із позовом про визнання договору поставки недійсним, та повернення отриманих за договором поставки грошових коштів у дохід держави.

Спірним питанням у справі є правомірність заявлених позовних вимог позивача.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов, що позивач, який є суб'єктом владних повноважень, не дотримано вимог Кодексу адміністративного судочинства України в частині належного документального підтвердження своєї правової позиції, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Згідно з п.п. 20.1.30 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, оспорюванні правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї із сторін, іншої заінтересованої особи або прокурора, та лише після встановлення недійсності правочину застосовуються правові наслідки недійсного правочину, які передбачені ст. 228 Цивільного кодексу України та статтею 208 Господарського кодексу України.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині 1 статті 208 Господарського кодексу України, - якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

При цьому, застосовуючи норми, визначені статтею 208 Господарського кодексу України, необхідно керуватись приписами статті 207 цього Кодексу, що встановлює порядок визнання господарського зобов'язання недійсним, а саме: господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З огляду на викладене, нікчемний правочин є таким в силу закону (ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України) та правові наслідки застосовуються за загальним правилом відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України можуть бути застосовані лише після визнання судом такого правочину недійсним.

Відтак, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Тобто, саме на момент вчинення правочину стороною (сторонами) мають бути дотримані вимоги частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, в доказ недійсності спірного правочину позивач посилається на вирок Сєвєродонецьким міським судом Луганської області від 10 травня 2016 року у справі № 428/1898/16-к стосовно директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Стимоіл-Компані», яким визначено, що ТОВ «СТИМОІЛ-КОМПАНІ», утворено у порушення встановленого законодавством порядку, що регулюють утворення та діяльність суб'єктів підприємництва, а саме ст.ст. 19, 56, 57, 58, 65, 89 Господарського кодексу України, ст.ст. 81, 87, 89 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Однак, вказаний вирок суду не стосується обставин укладення правочинів між Товариством з обмеженою відповідальністю «Даниил-Логістік» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стимоіл - Компані», оскільки такі обставини не досліджувались під час розгляду справи № 428/1898/16-к.

Як встановлено в суді апеляційній інстанції, позивач в спірних відносинах був продавцем товару, та отримав гроші в без рахунковому порядку, сплатив всі податки та не міг виступати посередником між покупцем в здійсненні останнім злочинних діяній , оскільки не надано доказів як укладання договору без мети реального настання правових наслідків, так відсутність не здійснення господарської операції та поставки товарів.

Апелянт підтвердив, що під час проведення перевірки документів та бухгалтерського обліку підприємства другого відповідача за період 01.01.2014 року по 31.12.2016 року були надані копії податкових та видаткових накладних, товаротранспортних накладних, платіжних доручень, які позивачем не прийняти як належні докази саме з підстав наявності одного вироку.

Тобто позивачем не наведено не відповідності первинних документів тій господарській операції яка була фактично здійсненна за договором поставки № 125/2015 на загальну суму яка складає 6 081 483,68 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вирок суду в кримінальній справі № 428/1898/16-к, не є належним доказом недійсності правочину, оскільки не доведено причетність до укладення (оформлення) правочинів з ТОВ "Даниил-Логістік», обвинуваченої за вироком особи та в суді не доведено участь другого відповідача в причетності до злочинних дій зазначеної особи щодо «надання послуг суб'єктам підприємницької діяльності реального сектору економіки з переводу безготівкових коштів у готівку шляхом здійснення безтоварних фінансово-господарських операцій, формування штучних валових витрат та податкового кредиту з податку на додану таким суб'єктам, без фактичного здійснення господарських операцій з продажу товарів, що не відповідає положенням Податкового кодексу України».

Судом не встановлено і позивачем не доведено, що в діях відповідачів наявний умисел щодо укладення договору без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування або несплати податків.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволені позовних вимог в частині визнання договору поставки недійсним.

Щодо позовних вимог про повернення отриманих за договором поставки грошових коштів у дохід держави, суд зазначає, що ці вимоги є похідними від вимог про визнання договору поставки недійсним та також не підлягають задоволенню.

Крім того, стягнення в дохід держави є конфіскаційними санкціями та стягуються за рішення суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, відповідно є адміністративно-господарськими в силу приписів ч. 1 ст. 238 ГК України.

Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України, та можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законодавством.

Цієї ж думки дійшов Верховний Суд постанові від 20 червня 2018 року по справі № 802/470/17-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 805/2777/17-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 805/2777/17-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 13 березня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

Т.Г. Гаврищук