Справа № 583/1576/17
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 р.Справа № 583/1576/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Манченко О.О.

представника третьої особи - Фурманова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області (головуючий І інстанції Ільченко В.М.) від 08.10.2018 року (повний текст ухвали складений 12.10.2018 р.) по справі № 583/1576/17

за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації апарату Тростянецької міської ради Сумської області Манченко Ольги Олександрівни

третя особа Виконавчий комітет Охтирської міської ради

про визнання рішення і дій протиправними, скасування або визнання нечинним рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з позовом, в якому просив скасувати або визнати недійсним рішення державного реєстратора Тростянецької міської ради Сумської області Манченко О.О. про державну реєстрацію права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 за Виконавчим комітетом Охтирської міської ради у формі комунальної власності у зв'язку з незаконними і протиправними діями відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 07.09.2016 р. при ознайомленні з матеріалами цивільної справи позивач дізнався, що 31.05.2016 р. відповідачем незаконно і неправомірно здійснено державну реєстрацію права власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 за Виконавчим комітетом Охтирської міської ради, оскільки така реєстрація проведена внаслідок грубих порушень вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно договору купівлі - продажу від 10.07.1992 р., зареєстрованим в Охтирському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.08.1992 р., реєстраційний номер 10205, який є дійсним і ніким не скасовувався, квартира АДРЕСА_3, була викуплена позивачем та його дружиною з державного житлового фонду. Продавцем у договорі від імені держави виступав Виконавчий комітет Охтирської міської Ради народних депутатів. Спірна квартира не вибувала з володіння сім'ї позивача, іншому власнику не передавалася. Рішення про проведення державної реєстрації речових прав державний реєстратор прийняла на підставі наданого представником Виконавчого комітету Охтирської міської ради дублікату договору дарування від 1997 року. Вважає, що договір дарування не має ніякої юридичної сили, юридично нікчемний.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12.02.2018 р., залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 р. в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивачем подано до Охтирського міськрайонного суду Сумської області заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12.02.2018 р., в якій він просив суд його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування поданої заяви позивачем зазначено, що після ухвалення вказаного рішення викрилися нові обставини, які мають істотне значення для вирішення справи. Так, листом від 18.06.2018 р. виконавчого комітету Охтирської міської ради йому була направлена відповідь на скаргу від 01.06.2018 р., в якій повідомлялося, що 30.05.2016 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП розпорядженням міського голови ОСОБА_4 було звільнено з роботи в органах місцевого самоврядування. Однак заяву про проведення державної реєстрації права власності виконавчого комітету Охтирської міської ради на квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подала 31.05.2016 р., тобто будучи вже звільненою з роботи. Таким чином відповідач незаконно прийняла документи для проведення державної реєстрації набуття права власності від особи не уповноваженої власником, іншим правонабувачем, стороною правочину, у яких виникло речове право на квартиру, тобто було допущено порушення п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, на виконання ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.04.2018 р. про витребування доказів у справі № 583/1668/16-ц керуючий справами виконавчого комітету Охтирської міської ради надав суду відповідь, в якій повідомив суд, що станом на 01.01.2018 р. у власності виконавчого комітету Охтирської міської ради немає і не було квартири у АДРЕСА_1, і що ніколи Охтирська міська рада не приймала рішень про прийняття цієї квартири у комунальну власність територіальної громади міста Охтирка та не закріплювала її за виконавчим комітетом Охтирської міської ради. Вказані обставини не могли бути йому відомі на час подання позову до суду та на час розгляду справи в суді першої інстанції, суд був позбавлений можливості їх врахувати і надати їм оцінку.

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 12.02.2018 р. відмовлено.

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти одне з таких рішень: направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду; прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог; прийняти рішення про закриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від Тростянецької міської ради Сумської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиви на неї та заслухавши пояснення позивача та представників відповідача і третьої особи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що як на підставу для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами заявник посилається на розпорядження міського голови від 30.05.2016 р., відповідно до якого на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України звільнено ОСОБА_4, яка, будучи звільненою, 31.05.2016 р. подала заяву про проведення державної реєстрації права власності виконавчого комітету Охтирської міської ради на квартиру АДРЕСА_4. Хоча, згідно вказаного розпорядження ОСОБА_4 підлягає звільненню 31.05.2016 р.

Крім того, заявник посилається на відповідь керуючого справами виконавчого комітету Охтирської міської ради, надану на виконання ухвали суду від 11.04.2018 р. по справі № 583/1668/16-ц, в якій, було повідомлено суд про те, що станом на 01.01.2018 р. у власності виконавчого комітету Охтирської міської ради немає і не було квартири у АДРЕСА_1, і що ніколи Охтирська міська рада не приймала рішень про прийняття цієї квартири у комунальну власність територіальної громади міста Охтирка та не закріплювала її за виконавчим комітетом Охтирської міської ради.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від 12.02.2018 р., суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими в розумінні положень ст. 361 КАС України, не є істотними, не спростовують висновків суду, викладених в судовому рішенні від 12.02.2018 р., не доводять порушення прав позивача у зв'язку із здійсненням державної реєстрації речового права на вищезазначену квартиру. Інших обставин для перегляду рішення суду у даній справі за нововиявленими обставинами заявником не зазначено.

В доводах апеляційної скарги позивач послався на те, що судом першої інстанції не враховано, що листом від 18.06.2018 р. виконавчого комітету Охтирської міської ради йому була направлена відповідь на скаргу від 01.06.2018 р., в якій повідомлялося, що 30.05.2016 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП розпорядженням міського голови ОСОБА_4 було звільнено з роботи в органах місцевого самоврядування. Однак заяву про проведення державної реєстрації права власності виконавчого комітету Охтирської міської ради на квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подала 31.05.2016 р., тобто будучи вже звільненою з роботи. Таким чином відповідач незаконно прийняла документи для проведення державної реєстрації набуття права власності від особи не уповноваженої власником, іншим правонабувачем, стороною правочину, у яких виникло речове право на квартиру, тобто було допущено порушення п. 3 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, апелянт зазначив, що на виконання ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.04.2018 р. про витребування доказів у справі № 583/1668/16-ц керуючий справами виконавчого комітету Охтирської міської ради надав суду відповідь, в якій повідомив суд, що станом на 01.01.2018 р. у власності виконавчого комітету Охтирської міської ради немає і не було квартири у АДРЕСА_1, і що ніколи Охтирська міська рада не приймала рішень про прийняття цієї квартири у комунальну власність територіальної громади міста Охтирка та не закріплювала її за виконавчим комітетом Охтирської міської ради. Вказані обставини не могли бути йому відомі на час подання позову до суду та на час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому вважає, що ці обставини є нововиявленими. В свою чергу, судом першої інстанції належної оцінки цим обставинам не надано.

Крім наведеного вище, в доводах апеляційної скарги позивач також послався на те, що при ухваленні рішення від 12.02.2018 р., судом не застосовано правові позиції Верховного суду, що викладені у постанові від 21.03.2018 р. (справа № 802/1792/17-а) та оцінку, яку по аналогічним порушенням законодавства 04.07.2018 р. надав виконуючий обов'язки голови Верховного суду. У зв'язку з цим, апелянт вважає, що судом першої інстанції не додержано принцип верховенства права.

З приводу наведених вище доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При цьому нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов'язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

До нововиявлених обставин належать факти об'єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв'язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: 1) існування цих обставин на час розгляду та вирішення справи і ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; 2) на час розгляду справи ці обставини об'єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; 3) істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Під нововиявленою обставиною мається на увазі фактична обставина, яка має істотне значення і яка об'єктивно існувала на час розгляду справи, але не була і не могла бути відома усім особам, які брали участь у справі, та суду. Нова обставина, що з'явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ. Тобто для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї. Якщо вона все-таки могла знати про певну обставину за добросовісного ставлення до справи, тоді ця підстава для перегляду відсутня.

Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 2а-7523/10/1270, від 02 травня 2018 року у справі № 303/3535/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі № 809/824/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 826/14224/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 822/862/15.

Що стосується посилання апелянта на те, що заяву про проведення державної реєстрації права власності виконавчого комітету Охтирської міської ради на квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 подала 31.05.2016 р., тобто будучи вже звільненою з роботи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно розпорядження міського голови від 30.05.2016 р. № 64-К «Про звільнення працівників Охтирської міської ради у зв'язку з ліквідацією виконавчих органів», на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, працівники управління житлово-комунального господарства Охтирської міської ради звільнені з 31.05.2016 р. згідно списку, який містить додаток №1 до даного розпорядження, в тому числі звільнена начальник відділу обліку, контролю, приватизації комунального майна та енергозбереження ОСОБА_4 Оскільки остання звільнена 31.05.2016 р.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Отже, якщо в наказі на звільнення зазначено, зокрема, «звільнити з 31 травня», працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення. Оскільки строк звільнення починається з 31 травня, наступний за ним день - 1 червня. Виходячи з цього, працівник вважатиметься звільненим з 1 червня.

Наведене також підтверджується п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29.07.1993 р. № 58, де прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Таким чином, останнім днем роботи ОСОБА_4 було саме 31.05.2016 р., протягом якого вона виконувала свої обов'язки та користувалася правами, передбаченими посадовою інструкцією, а також здійснювала повноваження, надані їй згідно довіреності від 13.10.2015 р.

Що стосується посилання апелянта станом на 01.01.2018 р. у власності виконавчого комітету Охтирської міської ради немає і не було квартири у АДРЕСА_1, і що ніколи Охтирська міська рада не приймала рішень про прийняття цієї квартири у комунальну власність територіальної громади міста Охтирка та не закріплювала її за виконавчим комітетом Охтирської міської ради, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що листом № 01-13/1120 від 19.04.2018 р., який був наданий до Охтирського міськрайонного суду Сумської області на виконання ухвали суду по справі № 583/1668/16-ц, повідомлено, що в цьому листі окрім інформації про відсутність запитуваних документів в зв'язку з тим, що останні не приймались, вказано також про виділення та знищення документів, які не підлягають збереженню та які втратили практичну необхідність та строк зберігання яких закінчився.

У цьому листі також міститься посилання на те, що станом на 01.01.2008 р. (а не станом на 01.01.2018 р., як про це зазначив ОСОБА_1.) житлова квартира АДРЕСА_5 на балансі виконавчого комітету Охтирської міської ради не обліковувалася.

Вказана обставина не є нововиявленою в розумінні положень ст. 361 КАС України, не є істотною та не спростовує висновків суду, викладених в судовому рішенні від 12.02.2018 р., не доводить порушення прав позивача у зв'язку із здійсненням державної реєстрації речового права на вищезазначену квартиру.

Що стосується посилання апелянта на те, що при ухваленні рішення від 12.02.2018 р., судом не застосовано правові позиції Верховного суду, що викладені у постанові від 21.03.2018 р. (справа № 802/1792/17-а) та оцінку, яку по аналогічним порушенням законодавства 04.07.2018 р. надав виконуючий обов'язки голови Верховного суду, у зв'язку з чим, апелянт вважає, що судом першої інстанції не додержано принцип верховенства права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовим розглядом встановлено, що в межах вимог апеляційної скарги позивачем оскаржується ухвала Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17, яка прийнята судом за результатом розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 12.02.2018 р., тобто в межах апеляційного провадження надається оцінка виключно законності ухваленого судом рішення за результатами розгляду заяви. Рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 12.02.2018 р. не є предметом апеляційного розгляду, а тому судом не може надаватися оцінка правомірності чи неправомірності застосування судом правових позицій Верховного суду. Вказане рішення було предметом апеляційного оскарження і за наслідками його перегляду ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 р. це рішення залишене без змін.

Що стосується вимоги апелянта з приводу закриття провадження у справі, оскільки спірні правовідносини не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає, наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 320 КАС України підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З наведених вище норм КАС України вбачається, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має повноваження або щодо залишення такої ухвали без змін або щодо її скасування на направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо закриття провадження у справі відсутні.

В свою чергу, ст. 319 КАС України, встановлені підстави для скасування рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині, де передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Враховуючи те, що ухвала Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 12.02.2018 р. є не судовим рішенням, яким закінчено розгляд справи та судом апеляційної інстанції не виявлено підстав для її скасування, приписи ст. 319 КАС України в цьому випадку застосуванню не підлягають.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що ухвала Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17 прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17 - залишити без задоволення.

Ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.10.2018 року по справі № 583/1576/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров

Повний текст постанови складено 18.03.2019 року