Справа № 0540/6296/18-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року справа №0540/6296/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Святодух О.Б.,

представника відповідача Помалюк І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі №0540/6296/18 (головуючий І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не донарахування та невиплати в повному обсязі грошового забезпечення (компенсації податку на доходи фізичної особи, надбавки за особливі умови праці), ненадання при звільненні реальної довідки про розмір додаткового грошового забезпечення та грошового атестату;

зобов'язати відповідача виплатити належні суми грошового забезпечення, а саме надбавку за особливі умови служби за березень та квітень 2018 року - 9230 грн. та 3417 грн. 33 коп. відповідно, в загальній сумі 12647 коп. 33 коп., недоплачену в березні 50% відсоткову надбавку за вислугу років в сумі 461 грн. 50 коп., незаконно нараховані та враховані в квітні 2018 року внески профспілки в сумі 342 грн. 13 коп., компенсацію податку з доходів фізичної особи з 1 січня 2017 року по 26 квітня 2018 року в сумі 77420 грн. 82 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 4560 грн. 14 коп., середньомісячний заробіток за весь час затримки в сумі 75773 грн. 59 коп. за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

зобов'язати відповідача відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 30000 грн.;

зобов'язати відповідача виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області новий грошовий атестат про розмір фактичного грошового забезпечення та довідку щодо додаткових видів грошового забезпечення з повною інформацією (з урахуванням уточненої позовної заяви);

встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання відповідача подати звіт.

В обґрунтування позову зазначила, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі провів остаточний розрахунок при звільненні, допустив порушення щодо нарахування та виплати належних сум грошового забезпечення у березні та квітні 2018 року та не відобразив у грошовому атестаті для призначення її пенсії за вислугу років фактичні суми додаткових видів грошового забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС в Донецькій області щодо включення до довідки від 21 червня 2018 року № 62/10-05-013 премії ОСОБА_2 за березень 2018 року у меншому розмірі в сумі 792,90 грн.

Зобов'язано Маріупольську ОДПІ ГУ ДФС в Донецькій області виплатити позивачу надміру сплачені профспілкові внески за квітень 2018 року в сумі 342,13 грн.

Зобов'язано відповідача підготувати грошовий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_2, включивши фактично нараховану суму премії за березень 2018 року у розмірі 3814,20 грн. та спрямувати їх до ГУ ДФС в Донецькій області для направлення до ГУ Пенсійного фонду України в Донецькій області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позову, прийняти в цій частині постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

1. Нормативно-правовими актами та наказами ДФС визначено, що надбавки за особливості проходження служби особами начальницького складу податкової міліції є обов'язком керівника державного органу, а не його правом. Оскільки така надбавка є складовою грошового забезпечення, тому вона повинна бути врахована до складу грошового забезпечення.

2. Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про передчасність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

3. Суд першої інстанції не обґрунтував підстави відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не застосував норми права, які підлягають застосуванню.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 проходила службу в Маріупольській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на посаді начальника слідчого управління фінансових розслідувань.

Наказом Державної фіскальної служби України від 26 квітня 2018 року № 673-о «Про звільнення ОСОБА_2» звільнено з посади податкової міліції ДФС за власним бажанням полковника податкової міліції ОСОБА_2 - начальника слідчого управління фінансових розслідувань Маріупольської ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області (а.с.23 т.1)

Наказом Головного управління ДФС у Донецькій області від 26 квітня 2018 року № 115-о оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 26 квітня 2018 року № 673-о «Про звільнення ОСОБА_2», звільнено відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 полковника податкової міліції ОСОБА_2 26 квітня 2018 року з органів податкової міліції та з посади начальника слідчого управління фінансових розслідувань Маріупольської ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області, у запас за п.п. «ж» п. 64 (за власним бажанням).

Відповідно до цього наказу управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Маріупольської ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області наказано виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (із змінами та доповненнями) (а.с.24 т.1)

Як свідчить розрахунковий лист за 2018 рік (а.с.121 т.1) позивачу за березень 2018 року було нараховано: основний оклад -7750 грн; надбавку за вислугу років - 4153,5 грн; надбавку за звання - 1480 грн; за секретність - 1162,5 грн; премія щомісячна - 792,9 грн.

За квітень 2018 року ОСОБА_2 нараховано: основний оклад -4486,84 грн; надбавку за вислугу років - 3133,34 грн; надбавку за звання - 856,84 грн; за секретність - 673,03 грн; премія щомісячна - 3814,2 грн; відпустка ПМ - 5448,41 грн; оздоровчі ПМ - 15800,4 грн.

Розрахунок при звільненні ОСОБА_2 було здійснено 14 травня 2018 року.

11 травня 2018 року відповідачем видано грошовий атестат № 6, яким засвідчено, що полковник ОСОБА_2 начальник слідчого управління фінансових розслідувань мала:

посадовий оклад 7750 грн.п на місяць,

оклад за військовим або спеціальним званням 1480 грн. на місяць,

відсоткову надбавку за вислугу років 50 % (вислуга років на 01.03.2018 року визначена 27 років 01 місяць 09 днів),

надбавку за таємність 1162,5 грн.

Позивач задоволений такими видами грошового утримання:

-посадовим окладом по 26 квітня 2018 року у сумі 4078,95 грн.,

-надбавкою за роботу в умовах режимних обмежень (15%) по 26 квітня 2018 року у сумі 611,84 грн.,

-окладом за військовим або спеціальним званням по 26 квітня 2018 року у сумі 778,95 грн.,

-відсотковою надбавкою за вислугу років (50%) по 26 квітня 2018 року у сумі 2428 грн. 95 коп.,

-відпускними у сумі 5448,41 грн.,

-грошовою компенсацієюб за відпуску у сумі 40318,26 грн.,

-вихідною допомогою при звільненні у сумі 106652,7 грн.,

-оздоровчими у сумі 15800,4 грн.,Щ

-щомісячною премією у сумі 3814,2 грн. (а.с.49 т.1)

15 травня 2018 року відповідачем видано довідку про додаткові види грошового забезпечення позивача в Маріупольській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області за період роботи з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2018 року (а.с.51 т.1), в якій зазначено розміри надбавок:

-відповідно до постанови КМУ від 9 березня 2006 року № 268 за високі досягнення у праці;

-відповідно до постанови КМУ від 15.06.1994 року №414 за таємність (15%);

-розміри щомісячної та разової премії, матеріальної допомоги.

Суд першої інстанції, частково відмовляючи в задоволенні позову, виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо зобовязання виплатити позивачу компенсацію податку з доходів фізичної особи з 1 січня 2017 року по 26 квітня 2018 року, оскільки положення пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України до позивача не застосовуються.

Надбавка за особливе проходження служби як додатковий вид грошового забезпечення була скасована з 01.03.2018 року, тому відсутні підстави для її виплати позивачу за березень та квітень 2018 року.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про передчасність позовних вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

1. Стосовно надбавки за особливості проходження служби суд зазначає наступне.

Підпунктом 1 «в» пункту 2 постанови КМУ України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - Постанова №268) було надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.

Зазначену надбавку за високі досягнення у праці ОСОБА_2 отримувала до 01.03.2018 року.

З 01.03.2018 року ця надбавка була скасована в зв'язку з втратою чинності в цій частині постанови №268 стосовно осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, та набранням чинності постановою КМУ №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова №704)

На виконання постанови № 704 відповідачем видано наказ від 26 березня 2018 року № 6-ф «Про скасування надбавок атестованим працівникам».

Тобто, з 01.03.2018 року припинено виплату надбавки за високі досягнення у праці ОСОБА_2

Постановою №704 затверджені схеми посадових окладів та установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

З 01.03.2018 року відповідно до підпункту 1 пункту 5 постанови №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання встановлювати надбавку за особливості проходження служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) та особам рядового і начальницького складу в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років.

Тобто, встановлення надбавки за особливості проходження служби - є правом відповідача, не має обов'язкового характеру та встановлюється рішенням керівника в межах асигнувань.

Зазначена надбавка з 01.03.2018 року відповідачем не встановлювалась та позивачу не виплачувалась.

З огляду на викладене позовні вимоги про зобов'язання відповідача виплатити позивачу надбавку за особливі умови служби за березень та квітень 2018 року задоволенню не підлягають та відсутні підстави для виготовлення нового грошового атестату із зазначенням в ньому надбавки за особливі умови служби за період з 01.04.2016 року по 31.03.2018 року.

Суд не приймає доводи апелянта про обов'язковість визначення відповідачем надбавки за особливості проходження служби, оскільки, як вже зазначалося, встановлення цієї надбавки не носить обов'язкового характеру, є правом керівника в межах бюджетних асигнувань. Відповідачем після 01.03.2018 року надбавка за особливості проходження служби не встановлювалась, отже, відсутні підстави її виплати позивачу за період березень-квітень 2018 року.

2. Щодо зобовязання відповідача виплатити позивачу середньомісячний заробіток за весь час затримки суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

На підставі частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тобто, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 817/925/14, від 19 вересня 2018 року по справі № 822/181/16.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 була звільнена 26 квітня 2018 року, проте фактичний розрахунок з нею проведено тільки 14.05.2018 року, тобто відповідачем порушено приписи ч.1 ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунку з працівником в день звільнення.

Отже, позивач безперечно має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, позивач оспорює розмір грошового забезпечення, яке вона отримала при звільненні, в зв'язку з не включенням до нього певних додаткових видів грошового забезпечення остаточного розрахунку.

Таким чином, остаточний розмір грошового забезпечення буде визначено після складення відповідачем грошового атестату та довідки про додаткові види грошового забезпечення з врахуванням висновків судового рішення по цій справі, а припиненням правопорушення буде день фактичного розрахунку відповідача з ОСОБА_2 з визначенням розміру її грошового забезпечення за цим рішенням та виплатою недоотриманих сум.

На підставі викладеного суд погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність позовних вимог про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки при звільненні внаслідок наявності спору щодо розміру грошового забезпечення позивача, визначеного їй при звільненні та не приймає доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції в цій частині.

3. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи, враховуючи відсутність доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням позивачу моральної шкоди (порушення нормального ритму життя, нервові хвилювання, погіршення стану здоров'я, позбавлення матеріальних засобів для існування тощо), суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для відшкодування моральної шкоди, як наслідок, відмова в задоволенні в цій частині позовних вимог.

Сам факт визнання судом першої інстанції протиправності дій відповідача не може бути виключною підставою для стягнення моральної шкоди за відсутності доказів причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд не приймає доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин практики Європейського суду стосовно визначення розміру еквівалента моральної шкоди та зазначає, що застосування практики ЄСПЛ передбачає застосування принципів, підходів цього Суду до вирішення спорів по суті, однак розмір справедливої сатисфакції, яку стягує ЄСПЛ на підставі статті 41 Конвенції на прикладі певних справ не може бути достатнім орієнтиром та обґрунтуванням стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 30000 грн. в цій адміністративній справі.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі №0540/6296/18 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі №0540/6296/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 19 березня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

Л.В. Ястребова