Справа № 348/1361/16-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/687/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2018 року (головуючого судді Флоряк Д.В.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Надвірна о 11 год. 50 хв. повний текст рішення складено 08.11.2018 у справі № 348/1361/16-а за позовом ОСОБА_1 до Пнівської сільської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01.08.2016 звернувся в суд з уточненим позовом до Пнівської сільської ради судом залучено третю особу ОСОБА_2 в якому просив визнати недійсним та скасувати п.2 рішення відповідача № 21-5/16 від 20.05.2016 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність» в даній редакції п.2 рішення «Землевпорядній організації, яка буде виготовляти право установчі документи в кадастровому плані земельної ділянки гр. ОСОБА_1, вказати заїзд до земельної ділянки в с. Пнів в ур. «Джаврянка» гр. ОСОБА_2 шириною 3,5 м., рішення №20-5/16 від 20.05.2016 року «Про затвердження акту обстеження проїзду до земельної ділянки», рішення ХХV сесії 6 демократичного скликання за №28-25/13 від 26.12.2013 року «Про встановлення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_3».

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку та просить скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. А саме відповідач своїми діями при прийнятті оскаржуваних рішень порушив права позивача на землекористування та приватизацію земельної ділянки в розмірах визначених нормами чинного законодавства, а також безоплатної власності на землю в майбутньому. Рішення відповідач приймав щодо заїзду до земельної ділянки третьої особи, яка вже перебувала у приватній власності. Також рішення відповідача стосується заїзду по земельній ділянці позивача, яка у площі зменшиться на площу заїзду. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач прийняв рішення про заїзд до земельної ділянки третьої особи із земель запасу, що не відповідає дійсності і не грунтується на жодному доказі. Голослівне твердження представника відповідача, що рішення про заїзд до земельної ділянки третьої особи виділено із земель запасу відповідача, а не із земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача не підтверджено відповідними обмірами, викопіровкою з генерального плану земельної ділянки, викопіювання з топографо-геодезичного плану, по господарських книг та інших документів. Щодо акту комісії з питань земельних відносин, судом не перевірено на якій підставі утворено комісію, яким чином було сформовано членів комісії, яка компетенція даної комісії, на підставі яких документів діє комісія чи є в даної комісії своє положення, ким затверджено. Судом при вирішення спору не застосовано статтю 25 Закону України «Про землеустрій» щодо документації із землеустрою. У матеріалах справи відсутні докази, що спірний заїзд до земельної ділянки є єдиним, а також що він виділений із земель запасу відповідача, а також відсутні докази відведення в натурі площі земельної ділянки під заїзд до земельної ділянки третьої особи.

До апеляційного суду подано відзиви Пнівської сільської ради та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, в яких викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Також у відзиві ОСОБА_2 вказував про закриття апеляційного провадження щодо подання апеляційної скарги не уповноваженою особою, а саме представником ОСОБА_5, без долучення до скарги документів на підтвердження його повноважень та підтвердження дійсної волі ОСОБА_1, однак згідно договору №30 «Про надання правової допомоги клієнту» від 17.05.2016, який наявний в матеріалах справи ОСОБА_1 уповноважив адвоката за даним договором надавати правову допомогу і представляти його інтереси або інтереси його родини та здійснювати правовий захист їх інтересів і бути одночасно представником у всіх судових інстанціях України по цивільній, адміністративній справі, яка знаходиться або буде в провадженні всіх судових інстанція України, також надано адвокату всі права представника сторони передбачені нормами чинного законодавства України з правом підпису, такий договір безстроковий, а тому на момент звернення до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою є чинним.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав зазначених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2017 року провадження по справі закрито, однак ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 скасована ухвала, яка перешкоджає подальшому провадженні по справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Пнівської сільської ради Надвірнянського району №21-5/16 від 20.05.2016 надано дозвіл ОСОБА_1, жителю АДРЕСА_1, на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка передається у власність, а саме: земельна ділянка НОМЕР_1 в с.Пнів, в ур. «Джаврянка» Пнівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,3100 га., в т.ч. по угіддях: 0,3100 га. - рілля за рахунок земель сільськогосподарського призначення, комунальної власності, яка була в користуванні. Земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту. Пунктом 2 вказано, що землевпорядній організації, яка буде виготовляти право установчі документи в кадастровому плані земельної ділянки гр. ОСОБА_1, вказати заїзд до земельної ділянки в с. Пнів в ур. «Джаврянка» гр. ОСОБА_2 шириною 3,5 м. (аркуші справи 6-7).

Рішенням Пнівської сільської ради Надвірнянського району №20-5/16 від 20.05.2016 затверджено акт комісії з питань земельних відносин сільського та лісового господарства, благоустрою, екології та раціонального природокористування Пнівської сільської ради від 30.03.2016 року «Про обстеження проїзду до земельної ділянки гр. ОСОБА_2 в с. Пнів в ур. «Джаврянка» площею 0,5565га» (аркуш справи 44).

Відповідно до акту комісії з питань земельних відносин сільського та лісового господарства, благоустрою, екології та раціонального природокористування Пнівської сільської ради від 30.03.2016 в складі голови з питань земельних відносин Пнівської сільської ради ОСОБА_6, депутатів Пнівської сільської ради ОСОБА_7, ОСОБА_8, спеціаліста землевпорядника Андріїв С.В., юрисконсульта Андрійовича В.М. 30.03.2016 року розглянуто заяву від 01.03.2016 р. ОСОБА_2 щодо конфлікту з проїздом до його земельної ділянки в с. Пнів по вул. Битківчик, ур. «Джаврянка»; схему земельної ділянки від 14.07.2004р. в с.Пнів в ур. «Джаврянка» площею 0,3072га.; рішення XXV сесії Пнівської сільської ради від 26.12.2013р. №28-25/13 «Про надання проїзду» гр. ОСОБА_3 шириною 3,5 м. до його земельної ділянки в с. Пнів в ур. «Джаврянка» та встановлено, що земельна ділянка в с.Пнів в ур. «Джаврянка» площею 0,5565 га передана у приватну власність гр. ОСОБА_2 згідно рішення Пнівськської сільської ради від 23.04.2015 року №37-34/15. На даний час користувачем земельної ділянки, яка знаходиться в с. Пнів в урочищі Джаврянка є гр. ОСОБА_11. Досягнута добровільна згода між суміжними землекористувачами щодо надання проїзду та схематично затверджено Битківською селищною радо 14.07.2004 року. Проїзд до земельної ділянки гр. ОСОБА_3 затверджено рішенням Пнівської сільської ради від 26.12.2013 року №28-25/13 «Про надання проїзду». Вищезазначений проїзд загороджений дерев'яною огорожею гр. ОСОБА_11, що створює перешкоди для вільного користування проїздом та зобов'язано ОСОБА_11 не чинити перешкоди у користуванні проїздом до земельної ділянки гр. ОСОБА_2, дотримуватися правил добросусідства відповідно до ст. 103 ЗК України, звільнити проїзну частину земельної ділянки (аркуш справи 45).

Рішенням Пнівської сільської ради Надвірнянського району №28-25/13 від 26.12.2013 «Про встановлення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_12» затверджено схему проїзду згідно норм ДБН 360-92 п.7.36, таблиця 7.3, шириною 3.5 м до земельної ділянки площею 0,3072 га гр. ОСОБА_12 жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, яка знаходиться за адресою с.Пнів, по вул. в ур. «Джаврянка», (схема додається), встановлюючи норми ДБН 360-92 п.7.36, таблиця 7.3 встановити проїзд шириною 3.5 м до земельної ділянки площею 0,3072 згідно схеми затвердженої п.1 з вул. Битківчик, оскільки іншої дороги до його земельної ділянки немає. Матеріали оформити у відповідності до вимог Земельного кодексу України та держаних будівельних норм і чинного законодавства.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Стаття 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Частиною 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 22.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та Законів України.

Відповідно до статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Так, пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема - вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу, а також викуп земельних ділянок для суспільних потреб, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, вирішення земельних спорів.

Частини 1, 2 статті 78 ЗК України вказують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт «а» частини 4 статті 83 ЗК України).

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до частин 8-11 статті 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З аналізу наведеного вище вбачається, що у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. У разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

З врахуванням вказаного нормативного регулювання та вирішення спору суд вважає, що відповідач прийняв рішення №21-5/16 від 20.05.2016 року, яким надано дозвіл ОСОБА_1, жителю АДРЕСА_1, позивачу по справі на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка передається у власність, а саме: земельна ділянка НОМЕР_1 в с.Пнів, в ур. «Джаврянка», також на що апелює скаржник вказується відповідачем про те, що землевпорядній організації, яка буде виготовляти право установчі документи в кадастровому плані земельної ділянки гр. ОСОБА_1, вказати заїзд до земельної ділянки в с. Пнів в ур. «Джаврянка» гр. ОСОБА_2 шириною 3,5 м.

Згідно з статтею 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно із частиною 3 статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства.

Апеляційним судом з'ясовано, зокрема, щодо оскаржуваних рішень сільської ради такі здійснені, зокрема, у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також такі дії здійснені пропорційно та своєчасно, адже відповідно до акту комісії з питань земельних відносин сільського та лісового господарства, благоустрою, екології та раціонального природокористування Пнівської сільської ради від 30.03.2016 встановлено, що земельна ділянка в с.Пнів в ур. «Джаврянка» площею 0,5565 га передана у приватну власність гр. ОСОБА_2 згідно рішення Пнівськської сільської ради від 23.04.2015 року №37-34/15, користувачем земельної ділянки, яка знаходиться в с. Пнів в урочищі Джаврянка є гр. ОСОБА_11 та досягнута добровільна згода між суміжними землекористувачами щодо надання проїзду та схематично затверджено Битківською селищною радою 14.07.2004, а проїзд до земельної ділянки гр. ОСОБА_3 затверджено рішенням Пнівської сільської ради від 26.12.2013 року №28-25/13 та проїзд загороджений дерев'яною огорожею гр. ОСОБА_11, що створює перешкоди для вільного користування проїздом та зобов'язано ОСОБА_11 не чинити перешкоди у користуванні проїздом до земельної ділянки гр. ОСОБА_2, дотримуватися правил добросусідства відповідно до статті 103 ЗК України, звільнити проїзну частину земельної ділянки, скаржником не доведено причин не дотримання правильного використання сторонами земельної ділянки.

Рішенням Пнівської сільської ради Надвірнянського району №28-25/13 від 26.12.2013 року затверджено схему заїзду згідно норм ДБН 360-92 п.7.36, таблиця 7.3, шириною 3,5 м до земельної ділянки площею 0,3072 га громадянина ОСОБА_3, жителя АДРЕСА_2, яка в с. Пнів в ур. «Джаврянка» та встановлено проїзд шириною 3,5 м до земельної ділянки площею 0,3072 га гр. ОСОБА_3 згідно схеми, з вул. Битківчик, оскільки іншої дороги до його земельної ділянки немає.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а спадкоємцем ОСОБА_3 є третя особа ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2015 ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,5565 га. для ведення особистого селянського господарства (аркуші справи 36-37).

Відповідно до ситуаційної схеми на підставі якої ОСОБА_2 землекористувач користується земельною ділянкою та оформив на неї право власності, до такої встановлено заїзд, який позначається на карті, аркуш справи 41, така схема затверджена начальником відділу Держземагенства у Надвірнянському районі С.В. Рудяк, сільським головою с. Пнів В.М. Гладиш, спеціаліст-землевпорядник с. Пнів С.В. Андріїв.

Так, згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Скаржником не додано будь яких доказів, які підтверджують той факт, що при прийнятті вказаного рішення до площі земельної ділянки НОМЕР_1 в с.Пнів, в ур. «Джаврянка», Пнівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,3100 га., в т.ч. по угіддях: 0,3100 га. - рілля за рахунок земель сільськогосподарського призначення, комунальної власності, яка є в користуванні позивача, та щодо якої йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, увійшла частина земельної ділянки шириною 3,5 м., яка виділена для заїзду до земельної ділянки ОСОБА_15, що знаходиться в с. Пнів в ур. «Джаврянка», а також на думку суду оспорюваний пункт 2 щодо вимоги землевпорядній організації, яка буде виготовляти право установчі документи в кадастровому плані земельної ділянки щодо заїзду до земельної ділянки в с. Пнів в ур. «Джаврянка» гр. ОСОБА_2 шириною 3,5 м. є правомірним та прийнятим в межах вирішення спору між суміжними землекористувачами. Адже, як встановлено судом першої інстанції вказана земельна ділянка шириною 3,5 м., яка надана для заїзду до земельної ділянки ОСОБА_2, що знаходиться в с. Пнів в ур.»Джаврянка» є дорогою до земельної ділянки, виділена із земель запасу Пнівської сільської ради Надвірнянського району, а не із земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 має право власності земельною ділянкою, а згідно ситуаційної схеми до неї наявний доїзд, що позначений та затверджений у встановленому порядку.

Доводи скаржника вказаних щодо «акту комісії з питань земельних відносин, судом не перевірено на якій підставі утворено комісію, яким чином було сформовано членів комісії, яка компетенція даної комісії, на підставі яких документів діє комісія чи є в даної комісії своє положення, ким затверджено такі», відповідно до частин 1, 4 статті 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до відання ради її виконавчого комітету, діють постійні комісії ради, які розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями, а тому оскільки Актом комісії з питань земельних відносин сільського та лісового господарства, благоустрою, екології та раціонального природокористування при Пнівській сільській раді вчинені дії згідно норм земельного законодавства та вирішення спору між суміжними землекористувачами для врегулювання такого, а тому такі дії вчинені правомірно.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами, в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваними рішеннями Пнівської сільської ради Надвірнянського району, а саме п.2 № 21-5/16 від 20.05.2016 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність», №20-5/16 від 20.05.2016 року «Про затвердження акту обстеження проїзду до земельної ділянки та рішенням ХХ V сесії 6 демократичного скликання №28-25/13 від 26.12.2013 року «Про встановлення проїзду до земельної ділянки ОСОБА_3 не порушено законних прав та інтересів позивача, як суміжного землекористувача, оскільки в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження зазначені обставини у апеляційній скарзі, на які він посилається як на підставу заявлених ним позовних вимог, з огляду на що в задоволенні відмовлено правомірно, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2018 року у справі №348/1361/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 19.03.2019