Справа № 804/16289/15
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 березня 2019 року

Київ

справа №804/16289/15

адміністративне провадження №К/9901/12533/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про поновлення на службі,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, про законність наказу ГУ МВС в Дніпропетровській області про звільнення від 6 листопада 2015 року № 485 о/с та поновлення на службі в органах поліції Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області згідно з наказом від 5 серпня 2014 року № 63 о/с, у якому вказано тривалість його декретної відпустки.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

У січні 2017 ОСОБА_2 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд вищезазначеного судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення із заявою; далі - КАС України), тобто з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС України); встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом (пункт 3 частини першої статті 237 КАС України); невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (пункт 5 частини першої статті 237 КАС України).

Верховний Суд України ухвалою від 20 січня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали суду касаційної інстанції залишив без руху у зв'язку з порушенням вимог пункту 5 частини першої статті 239-1 КАС України, оскільки заявник не додав до заяви копії рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, з якої б убачалося порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

На виконання вимог указаної ухвали Верховного Суду України заявник подав уточнену заяву про перегляд судового рішення, в якій зазначив, що підставами для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року є пункти 1, 3, 5 частини першої статті 237 КАС України. На обґрунтування заяви додав копії рішень Вищого адміністративного суду України від 12 травня 2016 року (№К/800/12813/16), 2 серпня 2016 року (№К/800/17292/16), 11 жовтня 2016 року (№К/800/26462/16), 18 жовтня 2016 року (№К/800/19716/16), 09 листопада 2016 року (№К/800/30232/16) та 29 листопада 2016 року (№К/800/21138/16). Просив скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року, поновити його на службі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України ухвалою від 3 березня 2017 року відкрив провадження у цій справі за поданою ОСОБА_2 заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 237 КАС України, зазначивши в мотивувальній частині ухвали, що аналіз наданих на порівняння рішень суду касаційної інстанції та оскаржуваного рішення свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII), за розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 12 січня 2018 року №20/0/19-18 «Щодо передачі заяв про перегляд судових рішень до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду» заяву ОСОБА_2 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження №К/9901/12533/18 (справа №804/16289/15) передане на розгляд колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 КАС України, а саме встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 2 квітня 2018 року провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року з підстави, визначеної пунктом 3 частини п'ятої статті 361 КАС України в редакції Закону №2147-VIII, у цій справі закрито.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 і 5 частини першої статті 237 КАС України, повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду у відповідній колегії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів переглядає ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 і 5 частини першої статті 237 КАС України.

ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, ГУ НП в Дніпропетровській області, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області в якому, враховуючи уточнені позовні вимоги, просив перевірити законність наказу ГУ МВС в Дніпропетровській області від 6 листопада 2015 року №485 о/с про звільнення та поновити його на службі в органах поліції Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області згідно наказу від 5 серпня 2014 року №63 о/с, у якому вказано тривалість його декретної відпустки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом начальника ГУ МВС України у Дніпропетровській області від 6 листопада 2015 року №485 о/с його звільнено у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за підпунктом «з» пункту 63 (через скорочення штатів) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію». Позивач своє звільнення з посади вважає незаконним, оскільки він перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Фактичними підставами, які зумовили різне правозастосування, стали такі встановлені судами попередніх інстанцій обставини.

ОСОБА_2 обіймав посаду інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління.

Наказом Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 5 серпня 2014 року №62 о/с «По особовому складу» сержанту міліції ОСОБА_2, інспектору патрульної служби батальйону патрульної служби Криворізького міського управління, з 11 липня 2014 року по 10 січня 2017 року надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

Наказом МВС України від 6 листопада 2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та постанов Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», від 23 вересня 2015 року №751 «Про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ» та від 13 жовтня 2015 року №834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» наказано вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, зокрема у ГУ МВС України в Дніпропетровській області скасовуються всі штати та скорочуються всі посади.

Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 6 листопада 2015 року №485 о/с «По особовому складу» старшого сержанта міліції ОСОБА_2, інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління, звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за підпунктом «з» пункту 63 (через скорочення штатів) з 6 листопада 2015 року.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що станом на 6 листопада 2015 року ОСОБА_2 не звертався з рапортом щодо призначення його на відповідну посаду в ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області та з рапортом щодо звільнення його з ОВС за підпунктом «к» пункту 63 (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

При цьому, суди надали оцінку доводам позивача про порушення відповідачами вимог статті 184 КЗпП України, яка встановлює гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Зокрема, суд апеляційної інстанції вказав, що вказаною нормою визначено трудові гарантії певної категорії працівників, у тому числі, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.

Однак, встановлені обставини справи свідчать про те, що наказом Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 5 серпня 2014 року №62 о/с «По особовому складу» сержанту міліції ОСОБА_2, інспектору патрульної служби батальйону патрульної служби Криворізького міського управління, з 11 липня 2014 року по 10 січня 2017 року, надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, встановлених обставин, які свідчать про участь батька в утриманні дитини, не можливо стверджувати про наявність у позивача статусу одинокої матері, що передбачає певні трудові гарантії, які, зокрема, передбачені статтею 184 КЗпП України.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_2 оскаржив їх у касаційному порядку.

У своїй касаційній скарзі позивач, з-поміж іншого, зазначив про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 184 та 179 КЗпП України, якими передбачені гарантії при прийнятті на роботу й заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, оскільки на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, він перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу від 19 жовтня 2016 року, якою залишив без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року.

Таке рішення суд касаційної інстанції мотивував тим, що норми статті 184 КЗпП України поширюються виключно на жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а не на чоловіків, які мають право лише на зазначений вид відпустки в порядку частини сьомої статті 179 КЗпП України.

ОСОБА_2 не погодився з таким рішенням Вищого адміністративного суду України і подав заяву про його перегляд з підстав, встановлених пунктами 1 та 5 частини першої статті 237 КАС України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року).

На переконання позивача, судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Позивач посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 травня 2016 року (№К/800/12813/16), 2 серпня 2016 року (№К/800/17292/16), 11 жовтня 2016 року (№К/800/26462/16), 18 жовтня 2016 року (№К/800/19716/16), 09 листопада 2016 року (№К/800/30232/16) та 29 листопада 2016 року (№К/800/21138/16).

Колегія суддів перевірила наведені у заяві ОСОБА_2 доводи і дійшла висновку про її необґрунтованість в частині посилання позивача на ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 травня 2016 року (№К/800/12813/16), 2 серпня 2016 року (№К/800/17292/16), 11 жовтня 2016 року (№К/800/26462/16), 09 листопада 2016 року (№К/800/30232/16) та 29 листопада 2016 року (№К/800/21138/16), з огляду на таке.

За правилами пункту 1 частини першої статті 237 КАС України, одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Як вбачається з наведених ухвал Вищого адміністративного суду України, вони постановлені у справах з іншими обставинами, ніж у справі про перегляд якої ставиться питання, зокрема, позивачами у них є жінки, що не викликало у суду касаційної інстанції суперечностей застосування статті 184 КЗпП України (справи №К/800/17292/16, №К/800/26462/16, №К/800/30232/16 та №К/800/21138/16). У справі №К/800/12813/16 предметом позову було правомірність відкликання позивача з відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Однак, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що постановляючи ухвалу від 19 жовтня 2016 року у цій справі, судом касаційної інстанції допущено неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії (справа №823/5348/15, провадження №К/800/19716/16), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що враховуючи аналогію законодавства, зокрема вимоги абзацу третього статті 184 КЗпП України та частин 3, 7 статті 179 вказаного Кодексу, якою передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, судом першої інстанцій встановлено, що УМВС України в Черкаській області обов'язку щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_6 виконано не було, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншої посаду в органах внутрішніх справ.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом вищезгаданих норм матеріального права (статей 179 та 184 КЗпП України), колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.

Трудове право є соціально-орієнтованою галуззю права, яка покликана забезпечити належне регулювання трудових і пов'язаних з ними відносин. До основних принципів трудового права належать принцип рівності у трудових правах та заборона дискримінації.

Загальна декларація прав людини від 10 грудня 1948 року закріплює, що кожна людина повинна мати всі права і свободи, проголошені цією декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища.

Конвенція Міжнародної організації праці «Про дискримінацію в галузі праці та занять» №111 1960 року визначає поняття дискримінації, яке охоплює, зокрема будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Так, згідно зі статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Статтею 24 Конституції України встановлено гарантії рівності прав жінки і чоловіка. У соціально-трудовій сфері така рівність забезпечується наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Вказана норма Конституції України знайшла своє відображення у статті 22 КЗпП України, яка закріплює неприпустимість будь-якого прямого або непрямого обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Сімейний кодекс України передбачає рівність прав та обов'язків матері і батька щодо дитини (стаття 141 СК України), при цьому кожен із батьків мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). У зв'язку із цим держава охороняє в Україні сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї; створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство (частини перша, друга статті 5 СК України).

Разом з цим рівність прав та можливостей жінок і чоловіків забезпечується Законом України від 8 вересня 2005 року №2866-IV «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», метою якого є досягнення паритетного становища жінок і чоловіків у всіх сферах життєдіяльності суспільства шляхом правового забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Зокрема, вказаний Закон дискримінацією за ознакою статі визначає ситуацію, за якої особа та/або група осіб за ознаками статі, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами або привілеями в будь-якій формі, встановленій Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», крім випадків, коли такі обмеження або привілеї мають правомірну об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; а гендерну рівність як рівний правовий статус жінок і чоловіків та рівні можливості для його реалізації, що дозволяє особам обох статей брати рівну участь у всіх сферах життєдіяльності суспільства (частина перша статті 1 Закону).

Практикою Європейського Суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997 р.) (п.п. 48-49 рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 р., заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об'єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Питання обґрунтування дискримінаційних підходів до забезпечення прав у сфері праці (служби) батьків та матерів було предметом оцінки Європейським судом з прав людини на предмет дотримання гарантій статті 8 та статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у справі «Константин Маркін проти Росії» (заява №30078/06), що в аспекті реалій соціальної ситуації засвідчив еволюцію правозастосовного підходу щодо забезпечення рівності прав матерів і батьків, які випливають з рівності їхніх гендерних ролей у сімейних правовідносинах щодо участі у догляді та вихованні дітей.

Статтею 179 КЗпП України встановлено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Ця норма деталізована статтею 18 Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР), якою встановлено, що після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів (частина третя статті 18 Закону №504/96-ВР та частина сьома статті 179 КЗпП України).

Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 Закону №504/96-ВР, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону №504/96-ВР, особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у контексті спірних правовідносин і заявленого неоднакового застосування норм матеріального права колегія суддів дійшла таких висновків.

Право на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку батька дитини, баби, діда чи інших родичів, які фактично доглядають за дитиною, є похідним від права матері на таку відпустку.

Таким чином, право на відпустку по догляду за дитиною має універсальний характер і може виникати не лише у жінки, тобто передбачає міру можливої поведінки не тільки жінки як окремого суб'єкта, але й осіб, які є прямими родичами дитини (батько дитини, баба, дід чи інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, один із прийомних батьків чи батьків-вихователів). Зважаючи на це, принцип рівності надає рівні права та можливості жінок і чоловіків у використання відпустки по догляду за дитиною.

Зважаючи на викладене, принцип рівних можливостей чоловіків і жінок, а також недопущення дискримінації за ознаками статі створює правові підстави для застосування положень частини сьомої статті 179 КЗпП України у рівній мірі як для жінок так і для чоловіків, а отже у цьому випадку принципи рівних можливостей та заборони дискримінації реалізуються у повній мірі.

Отже, висновок Вищого адміністративного суду України, висловлений в ухвалі від 19 жовтня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

За таких обставин, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню.

Верховний Суд, розглядаючи справу в межах наданих йому повноважень, позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, а тому справа після скасування постановлених у ній судових рішень має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду необхідно врахувати наведене та постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року, ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець