Справа № 2040/5999/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 р.Справа № 2040/5999/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

позивач Новосельський А.О.

представник відповідача Щербак М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 27.11.18 року по справі № 2040/5999/18

за позовом ОСОБА_1

до Начальника Тилу Збройних Сил України

про визнання недійсними наказів,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Начальника Тилу Збройних Сил України, в якому просив суд: визнати недійсним наказ Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року №48 про усунення від виконання службових обов`язків начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 ; визнати недійсним наказ Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000 року №021 про звільнення з посади і зарахування в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника Новосельського А.О.

У судовому засіданні 22.11.2018 року судом поставлено на обговорення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропущенням позивачем строків звернення до суду. Так, відповідач, обґрунтовуючи своє клопотання зазначив, що оскільки спірні правовідносини стосуються питання поновлення на службі, то згідно ст. 122 КАС України за скаржником закріплено місячний строк звернення до суду з метою реалізації права на оскарження наказів про звільнення зі служби. Однак, ОСОБА_1 будучи безпосередньо зацікавленим в результаті кримінального провадження, відкритого стосовно нього за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 192, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 364 КК України, а саме з моменту прийняття постанови про закриття кримінального провадження від 18.09.2017 року до червня 2018 року (дати повідомлення військової прокуратури Харківського гарнізону) не звертався до суду за захистом своїх прав з метою оскарження наказів Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року та № 48 від 17 травня 2000 року №021. Представник відповідача звернув увагу суду, що протягом 10 місяців ні яким чином не цікавився на якій стадії перебуває кримінальне провадження, доказів того, що позивач з вересня 2017 року звертався до військової прокуратури Харківського гарнізону з метою отримання рішення по кримінальному провадженні позивачем також не надано та не вказано об`єктивних, непереборних причин, які унеможливлювали отримання вказаного рішення з вересня 2017 року. З огляду на зазначене, представник відповідача вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду із даним позовом без поважних причин, а тому просив залишити позов без розгляду.

Позивач заперечував проти задоволення клопотання відповідача та в своєму клопотанні про поновлення строків звернення до суду вказав, що згідно ч.2 ст. 122 КАС України встановлюється 6-місячний термін звернення до суду. Карна справа стосовно нього знаходилась в провадженні слідчих органів від травня 2000 року по вересень 2017 року та лише 26 червня 2018 року з військової прокуратури він отримав копію постанови про закриття кримінального провадження. Таким чином, позивач вважає, що вказані обставини є поважними причинами пропуску строків звернення до суду, оскільки саме з 26 червня 2018 року, як вважає позивач він набув можливості звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про поновлення пропущених строків звернення до суду по адміністративній справі № 2040/5999/18 за позовом ОСОБА_1 до Начальника Тилу Збройних Сил України про визнання недійсними наказів.

Задоволено клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по справі № 2040/5999/18 за позовом ОСОБА_1 до Начальника Тилу Збройних Сил України про визнання недійсними наказів.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Начальника Тилу Збройних Сил України про визнання недійсними наказів - залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті ухвали, норм процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Зокрема, вказав на те, що згідно ч.2 ст. 122 КАС України встановлюється 6-місячний термін звернення до суду. Карна справа стосовно нього знаходилась в провадженні слідчих органів від травня 2000 року по вересень 2017 року та лише 26 червня 2018 року з військової прокуратури він отримав копію постанови про закриття кримінального провадження. Таким чином, позивач вважає, що вказані обставини є поважними причинами пропуску строків звернення до суду, оскільки саме з 26 червня 2018 року, як вважає позивач набув можливості звернення до суду із даним позовом. В свою чергу, судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті ухвали, норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 1995 року по 2000 рік, виконуючи обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 м. Харків.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, в квітні 2000 року була призначена комісія для проведення позапланової повної документальної ревізії господарської діяльності.

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року №48 ОСОБА_1 усунено від виконання службових обовязків начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника за недбале ставлення до виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, незаконну передачу пального стороннім особам.

Наказом Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000 року №021 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади і зараховано в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним.

У травні 2000 року у відношенні полковника ОСОБА_1 порушено карну справу, в результаті чого під час проведення слідства полковник ОСОБА_1 в період з жовтня 2000 року по березень 2001 року утримувався у слідчому ізоляторі.

Супровідним листом від 26.06.2018 року № 24-4253 Військовою прокуратурою Харківського гарнізону направлено на адресу ОСОБА_1 постанову про закриття кримінального провадження № 0000009 від 12.02.2013 року.

26.07.2018 року ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Начальника Тилу Збройних Сил України, в якому просив суд: визнати недійсним наказ Начальника тилу ЗСУ від 4 травня 2000 року №48 про усунення від виконання службових обовязків начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 ; визнати недійсним наказ Начальника тилу ЗСУ від 17 травня 2000 року №021 про звільнення з посади і зарахування в розпорядження НТ ЗСУ начальника 74 Центру забезпечення пальним полковника ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, залишаючи адміністративний позов ОСОБА_1 без розгляду виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, як на поважні причини пропуску строку звернення до суду, не є поважними. Так, позивач в період з жовтня 2000 року по березень 2001 року утримувався у слідчому ізоляторі, однак спірні накази прийнято в травні 2000 року, тобто майже за 6 місяців до моменту направлення ОСОБА_1 у слідчий ізолятор, що, в свою чергу вказує на наявність достатнього періоду часу для реалізації свого права на оскарження спірних наказів. При цьому позивач був обізнаний про відсторонення його від займаної посади внаслідок реалізації спірних наказів, що також додатково підтверджується власноручними записами позивача на листі Начальника тилу Збройних сил України на адресу полковника запасу ОСОБА_1 від 04.09.2003 року № 133/12/164. Отже, навіть з урахуванням часу перебування ОСОБА_1 у слідчому ізоляторі, позивач з квітня 2001 року (після виходу зі слідчого ізолятора), враховуючи обмежені строки звернення до суду в порядку ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) мав можливість звернутись до суду з відповідним позовом про скасування спірних наказів, оскільки відпали обставини, які об`єктивно позбавляли та обмежували позивача у можливості реалізувати своє право на судовий захист. Позивач наданим йому правом щодо оскарження вище перелічених наказів до вищого командування, або до суду, як це передбачено нормами ст. 88 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» не скористався, оскаржувані накази йому доводились до відома особисто і про існування таких позивач знав. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду і будь-які обґрунтовані підстави для визнання причин пропуску поважними та застосування ч. 1 ст. 121 КАС України відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України гарантовано, що кожен громадянин має право звернутися до суду за захистом прав і свобод, якщо ці права чи свободи порушені або порушуються, створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, мають місце інші ущемлення прав і свобод.

Правовідносини з приводу строків звернення до адміністративного суду унормовані статтею 122 КАС України.

Статтею 122 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 ст.240 КАС України, про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Для вирішення питання про наявність або відсутність пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи подано ним заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж позивачем не подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду чи вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що пропуск строку на звернення до суду не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала.

Позивач в своєму клопотанні про поновлення строків звернення до суду вказав, що карна справа стосовно нього знаходилась в провадженні слідчих органів від травня 2000 року по вересень 2017 року та лише 26 червня 2018 року з військової прокуратури він отримав копію постанови про закриття кримінального провадження. Таким чином, позивач вважає, що вказані обставини є поважними причинами пропуску строків звернення до суду, оскільки саме з 26 червня 2018 року, як вважає позивач, він набув можливості звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки про існування постанови про закриття кримінального провадження від 18.09.2017 року, яка стала підставою для звернення позивача до суду з позовом, позивач дізнався саме 26.06.2018 року після отримання копії зазначеної постанови з військової прокуратури Харківського гарнізону (вих. № 24-4253 вих 18 від 26.06.2018 р.), а до суду звернувся 26.07.2018 року, тобто в межах встановленого строку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, в обгрунтування своєї позиції, не надано доказів того, що ОСОБА_1 був ознайомлений з постановою про закриття кримінального провадження відносно нього раніше, ніж ним було отримано копію зазначеної постанови від військової прокуратури Харківського гарнізону.

У пунктах 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, у абзаці 7 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012 Суд зазначав, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцією якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що причини з яких позивач пропустив строк звернення до суду є об`єктивними. Позивачем надано докази в обґрунтування правової позиції відносно строку звернення до суду, а тому колегія суддів дійшла висновку, що строк звернення до суду був пропущений позивачем з поважних причин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення, було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права і як наслідок апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовженння розгляду.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року по справі № 2040/5999/18 скасувати.

Справу направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 15.03.2019 року