Справа № 826/8081/16
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

12 березня 2019 року 12:59 № 826/8081/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління),

Командира військової частини НОМЕР_1

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії

за участі представників сторін:
позивач - ОСОБА_1

від відповідача 1 - ОСОБА_2

від відповідача 2 - Каргін О.М.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління) (далі відповідач 1), в якому, з урахуванням доповнень до позовних вимог від 18 лютого 2019 року, просив:

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати накази про виплату позивачу додаткової грошової винагороди у розмірах 40%, 60% відповідно до наказу Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 у редакції наказу Міністерства оборони України від 05 грудня 2012 року №825, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2012 року за №1540/21852 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) вчинити відповідні дії щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40% з 01 вересня 2013 року та 60% з 01 січня 2014 року;

- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) нарахувати на не виплачене грошове забезпечення індексацію і виплатити встановленим чином;

- відповідно до пункту 4 частини 2 та з урахуванням частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн (місячне грошове забезпечення за лютий 2019 року), так як судовий процес проходить більше двох років і позивачу постійно приходиться витрачати свій робочий (особистий) час на підготовку, надання відповідних документів до суду (окружний, апеляційний, касаційний) та бути присутнім на відповідних судових засіданнях.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року він проходив військову службу старшим військовим спостерігачем у складі військових спостерігачів України у зоні безпеки Придністровського регіону Республіки Молдова та отримував додаткову щомісячну грошову допомогу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення, що на думку позивача, є порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», якою визначне наступні розміри щомісячної додаткової грошової винагороди - 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Генерального штабу Збройних Сил України (Фінансового управління) у відзиві на позов зазначив, що позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2011року №1284 «Питання забезпечення українських військових спостерігачів у Придністровському регіоні Республіки Молдова» за час його перебування за кордоном була нарахована та виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 20 % грошового забезпечення, яка встановлена йому за останнім місцем служби (до вибуття за кордон), а тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 %, встановленої з 01 вересня 2013 року, та 60 %, встановленої з 01 січня 2014 року.

Представник Командира військової частини НОМЕР_1 у поясненнях на позов вказує на відсутність правових підстав для видання наказів про виплату позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 %, встановленої з 01 вересня 2013 року, та 60 %, встановленої з 01 січня 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року скасовані. Справа направлена до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею у адміністративній справі №826/8081/16 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року без виходу до нарадчої кімнати до участі у справі в якості співвідповідача залучено командира військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2), а клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року без виходу до нарадчої кімнати клопотання позивача про виклик свідків, про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача військову частину НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 залишено без розгляду. Також ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 12 березня 2019 року позивач наполягав на задоволенні адміністративного позову, представники відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 25 червня 2013 року №204 полковника ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, зараховано на грошове забезпечення до фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України та призначено до складу групи військових спостерігачів Центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України і направлено до Придністровського регіону Республіки Молдова.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2013 року №131 з 16 липня 2013 року полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, виплачено, окрім іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення з 1 по 16 липня 2013 року. Тобто, за останнім місцем служби (до вибуття за кордон) позивачу виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода у розмірі 20% місячного грошового забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що полковник ОСОБА_1 проходив військову службу старшим військовим спостерігачем у складі військових спостерігачів України у зоні безпеки Придністровського регіону Республіки Молдова з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року.

З матеріалів справи також вбачається та сторонами не заперечується, що розмір щомісячної винагороди позивача в іноземній валюті під час перебування його за кордоном становив 1170 доларів США.

Наказом командира військової частини від 29 липня 2014 року №138 позивача з 29 липня 2014 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення, тобто позивач приступив до виконання службових обов`язків після повернення в Україну саме з 29 липня 2014 року.

Як стверджує позивач у позовній заяві, повернувшись до України він дізнався про ненарахування та невиплату йому щомісячної додаткової допомоги за час проходження служби за кордоном у розмірі 20%, 40% та 60%, у зв`язку з чим звернувся до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про нарахування та виплату не отриманої щомісячної додаткової грошової винагороди у зазначених розмірах.

Листом від 01 березня 2016 року вих. №305/300 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % та 60 %, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889.

Вважаючи, що відповідач за час закордонного відрядження протиправно не виплачував йому щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно пунктів 1, 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частинами 3, 4 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 липня 2013 року №115 позивачу встановлено оклад за посадою згідно примітки 124 до Штату 02/263 Центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України.

Так, примітка 124 до Штату 02/263 Центру забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України передбачає, що під час служби військовослужбовців (змінного складу) в Центрі забезпечення миротворчої діяльності та реалізації міжнародних договорів Збройних Сил України їм зберігаються посадові оклади та інші додаткові види грошового забезпечення (крім премій) в національній валюті у розмірах, визначених за попередніми посадами до призначення в Центр, а оклади за військові звання виплачуються відповідно до присвоєних військових звань, якщо інший порядок фінансового забезпечення не встановлено відповідними нормативно-правовими актами законодавства України.

Аналогічні норми закріплені пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року №963 «Про затвердження Порядку матеріально-технічного і фінансового забезпечення національного контингенту та національного персоналу України, який бере участь у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки», відповідно до якої за особами, що входять до складу національного контингенту та національного персоналу України, у період виконання службових обов`язків за межами України зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 % посадового окладу або середньої заробітної плати за останнім місцем служби чи роботи, окладу за військовим(спеціальним) званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду для окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 Міністром оборони України видано наказ від 15 листопада 2010 року № 595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» (далі Інструкція), якою визначені умови та порядок виплати особам офіцерського складу винагороди, окреслено перелік військовослужбовців, яким вона виплачується, регламентовано повноваження командира (начальника) військової частини (організації, установи) щодо підстав та розміру її виплати.

Згідно пункту 5 Інструкції, винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Пунктом 8 Інструкції встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Одночасно пунктом 9 Інструкції визначено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до положень пункту 10 Інструкції командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» та Інструкцією, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена лише за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин та її розмір не є фіксованим, тому вона не включається до складу грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 15 жовтня 2013 року (справа № 21-368а13), від 04 листопада 2014 (справа № 21-473а14), від 30 червня 2015 року (справа № 21-1446а15).

Позивачем не надано жодних доказів наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) щодо призначення позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40 % з 01 вересня 2013 року та 60 % з 01 січня 2014 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ».

А відтак відсутні підстави для виплати позивачу за період його перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) додаткової винагороди в розмірах 40% і 60%.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України та досліджених судом доказів, які наявні в матеріалах даної адміністративної справи, дозволяє суду дійти висновку, що відповідачі відмовляючи позивачу у виплаті за період його перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) додаткової винагороди в з розмірах 40% і 60% діяли в межах наданих повноважень, в порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України, що також вказує на відсутність правових підстав для зобов`язання Генеральний штаб Збройних Сил України (Фінансове управління) нарахувати на не виплачене грошове забезпечення індексацію і виплатити встановленим чином.

Щодо позовних вимог в частині виплати позивачу моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн (місячне грошове забезпечення за лютий 2019 року), так як судовий процес проходить більше двох років і позивачу постійно приходиться витрачати свій робочий (особистий) час на підготовку, надання відповідних документів до суду (окружний, апеляційний, касаційний) та бути присутнім на відповідних судових засіданнях, суд зазначає що будь-яка шкода нерозривно пов`язана та, одночасно, є похідною від оскаржуваних дій (бездіяльності) відповідача, які позивач просить визнати протиправними. Оскільки в задоволенні відповідних позовних вимог судом відмовлено, про що зазначено вище, отже підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність правових підстав для виплати йому за період його перебування за межами України (з 17 липня 2013 року по 28 липня 2014 року) додаткової винагороди в з розмірах 40% і 60%, в той час, як відповідачі, як суб`єкті владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування виконали, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлений 19 березня 2019 року