Справа № 1240/2909/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року справа №1240/2909/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 р. (повний текст складений 19 грудня 2018 року у м. Сєвєродонецьк) у справі № 1240/2909/18 (головуючий І інстанції суддя С.В. Борзаниця) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 25.09.2018 року звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення йому виплати пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю та зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю з 01.08.2014 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни та виплачувати на визначений ним банківський рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 4-7, 29-32).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 1240/2909/18 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непоновлення виплати пенсії за вислугу років як військовослужбовцю ОСОБА_2.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 8 від 02.04.2018 про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути нотаріально завірену заяву від 15.03.2018 про призначення (поновлення) виплати пенсії ОСОБА_2 (підписана ОСОБА_1) з дотриманням вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової позиції суду.

В задоволенні позовних вимог про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років як військовослужбовцю ОСОБА_2 з 01.08.2014 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни та виплачувати на визначений пенсіонером банківській рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 63-67).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції змінити, а саме: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення йому виплати пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю та зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, як військовослужбовцю з 01.08.2014 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни та виплачувати на визначений ним банківський рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк»

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач не є внутрішньо переміщеною особою, тобто, управління не може застосовувати до позивача приписи постанов КМУ № 365 та № 367.

Посилається на ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років довічно, про що свідчить пенсійне посвідчення від 01.07.1999 серія НОМЕР_1 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 15-16).

ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262 по лінії Міністерства оборони України.

15.03.2018 представник позивача звертався до ГУПФУ в Луганській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років як військовослужбовцю з дати припинення. Надав нотаріально засвідчені копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, заяви про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок та копію паспорту представника.

При цьому в заяві від 15.03.2018 зазначене місце проживання позивача - АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Рішенням про відмову в поновленні виплати пенсії № 8 від 02.04.2018 відповідач відмовив у задоволенні заяви представника позивача від 15.03.2018 про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років як військовослужбовцю з дати припинення.

При цьому, в рішенні зазначено, що для поновлення пенсії позивачу необхідно особисто звернутися з наданням паспорту громадянина України, ідентифікаційного коду, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено адресу фактичного місця перебування, заяви про відкриття рахунку в ПАТ «Ощадбанк». Поновлення (або відмова) в виплаті пенсії буде здійснено після отримання витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (а.с.43).

Листом № 11503/03-01 від 28.08.2018 повідомлено, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 необхідно особисто звернутися до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області та надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та заяву про відкриття рахунку в ПАТ «Ощадбанк» (а.с.13).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058 (який є базовим в системі пенсійного забезпечення, далі - Закон № 1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058, право на отримання пенсій мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Частиною 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" даний закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить ньому Закону.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється, зокрема, за "принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Матеріалами справи встановлено, що позивачу призначена пенсія за вислугою років довічно згідно пенсійного посвідчення від 01.07.1999 серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Пенсія позивача призначена відповідно до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262 (Закон України № 2262), що не заперечується відповідачем.

Статтею 62 Закону України № 2262 визначено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (частина 2 вказаної статті).

Як встановлено матеріалами справи, позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон восени 2014 року, тобто після призначення йому пенсії у 1999 році відповідно до положень Закону України № 2262.

Після того, як рішенням Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 (далі - Рішення КСУ) із Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" були виключені норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, в Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не міститься жодної норми, яка б скасовувала право пенсіонера на отримання ним пенсії в результаті того, що він проживає не в Україні.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

І саме з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, як зазначалось раніше, рішенням про відмову в поновленні виплати пенсії № 8 від 02.04.2018 відповідач відмовив у задоволенні заяви представника позивача від 15.03.2018 про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років як військовослужбовцю з дати припинення та зазначив, що для поновлення пенсії позивачу необхідно особисто звернутися з наданням паспорту громадянина України, ідентифікаційного коду, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено адресу фактичного місця перебування, заяви про відкриття рахунку в ПАТ «Ощадбанк». Поновлення (або відмова) в виплаті пенсії буде здійснено після отримання витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (а.с.43).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Таким чином, відповідно до статті 1 вказаного Закону визначальною ознакою внутрішньо переміщеної особи є її перебування на території України на законних підставах та наявність права на постійне проживання в Україні.

Як встановлено матеріалами справи, та не заперечується самим відповідачем, представником позивача в заяві від 15.03.2018 було зазначене місце проживання позивача - держава Ізраїль, а не Україна.

Як наслідок, відносно позивача зовсім відсутні підстави для застосування положень норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

У зв'язку з чим посилання відповідача на норми вказаного Закону та підзаконних нормативних актів, прийнятих на його виконання, при даних спірних відносинах є незмістовним.

Відповідно до п. 6 Порядку № 1596, одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Для внутрішньо переміщених осіб, які перебувають на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296; 2015 р., N 70, ст. 2312), уповноваженим банком є АТ "Ощадбанк".

Приписами ст. 44 Закону № 1058 передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За правилами ч.2 ст.49 Закону № 1058, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 47 Закону № 1058 передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Отже, чинні норми законодавства містять положення, що дозволяють звернення пенсіонера з заявою про поновлення, перерахунок виплати пенсій не особисто, а через представника.

Згідно ч. 1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до положень ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_1 є представником інтересів громадянина України ОСОБА_2, у тому числі, в управліннях Пенсійного фонду України, у всіх державних органах щодо вчинення всіх необхідних дій для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержанні належної вказаній особі пенсії за довіреністю від 29.01.2018, посвідченої адвокатом-нотаріусом (а.с. 17-18).

За даними довіреності, виданої на ОСОБА_1, ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, враховуючи те, що повноваження представника позивача оформлені відповідно до ст. ст. 244, 245 ЦК України, відповідною довіреністю з печаттю та апостилем, позивач подав свою заяву через свого представника у відповідності до діючого законодавства.

Разом з тим, з рішення відповідача № 8 від 02.04.2018 вбачається, що відповідач зовсім не врахував постійне місце проживання позивача в іноземній державі, помилково та безпідставно застосував до позивача положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та прийнятих на його виконання підзаконних нормативних актів.

Відповідач не надав оцінки заяві представника позивача з урахуванням положень ч. 2 ст. 62 Закону України № 2262, які повинні бути застосовані при даних спірних правовідносинах, стосовно виплати пенсії позивачу в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

Тобто, відповідач належним чином не оцінював подані позивачем документи, не застосовував норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

У зв'язку з тим, що відповідач не вчиняв необхідних дій та не надавав належної оцінки документам, суд позбавлений можливості за встановлених обставин зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років як військовослужбовцю, оскільки не може підміняти собою пенсійний орган та робити за такий орган певні висновки.

Лише після дотримання відповідачем визначених ст. 62 Закону України № 2262 та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» умов щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх поданих документів суд буде вправі зробити висновки щодо наявності чи відсутності підстав для зобов'язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що необхідним є визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.04.2018 про відмову в поновленні виплати пенсії та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву представника позивача від 15.03.2018 про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням положень ст. 62 Закону України № 2262 та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії на підставі наданих документів не підлягають задоволенню внаслідок передчасності їх заявлення. Як наслідок, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про встановлення контролю виконання судового рішення

На підставі вищевикладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання пенсійних виплат.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 р. у справі № 1240/2909/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв