Справа № 826/9253/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 березня 2019 року № 826/9253/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив визнати протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 року №2.

Позов мотивований тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачу нараховано земельний податок з фізичних осіб в розмірі 1964,43 грн., винесене відповідачем за відсутності відомостей про відповідну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, відсутності технічної документації на неї, а також без дотримання регламентованого порядку нарахування даного податку, а отже з порушенням норм Податкового кодексу України. При цьому, посилаючись на пункт 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, за переконанням позивача ця норма Кодексу передбачає звільнення його від сплати земельного податку, а отже вказане податкове повідомлення-рішення контролюючого є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов.

Представник відповідача проти позову заперечував, зокрема з мотивів, викладених у поданому відзиві.

Враховуючи думку сторін та заявлене клопотання, подальший розгляд справи суд ухвалив завершити в порядку письмового провадження.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно договору дарування ? частини нежилого приміщення від 15.07.2005 року №5882, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) безоплатно прийняв у власність частину нежилого приміщення за АДРЕСА_2

Згідно реєстраційного посвідчення від 22.08.2005 року №014212, Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна було посвідчено, що ? частини нежилого приміщення АДРЕСА_2, зареєстрована за ОСОБА_1, на праві приватної власності на підставі договору дарування від 15.07.2005 року №5882, з записом в реєстровій книзі №106п-152 за реєстровим №6698-п.

З наданих позивачем копій свідоцтва платника єдиного податку від 30.05.2012 року серії НОМЕР_2, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, договору оренди нежитлового приміщення від 01.06.2016 року та додаткової угоди до нього, договору оренди приміщення від 09.10.2017 року убачається, що нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2 використовується позивачем для ведення власної господарської діяльності - здавання в оренду.

Вважаючи, що податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (ГУ ДФС у м. Києві) від 28.04.2017 року №2 винесене з порушенням норм законодавства, позивач зазначив, у тому числі, що статтями 269 та 270 Податкового кодексу України визначено об'єкт оподаткування земельного податку, а саме земельні ділянки, які перебувають у власності або користування, земельні частки (паї), які перебувають у власності, та платників такого податку - власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Оскільки між позивачем, як стверджує останній, та власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, договір оренди не укладався, а також відсутні будь-які рішення та/або інші документи щодо передачі йому в користування вказаної земельної ділянки, то, таким чином, відсутні відповідні підстави для нарахування земельного податку у відношенні позивача.

Також, згідно положень статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено. При цьому позивач наголосив, що грошова оцінка земельної ділянки по АДРЕСА_2, не проводилась, а її площа визначена податковим органом при нарахуванні податку з порушенням пункту 14.1.130 статті 14 Податкового кодексу України.

Водночас, стосовно інших порушень законодавства, які мали місце при винесенні відповідачем податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №2, на думку позивача свідчить той факт, що нежитлове приміщення, розташоване в будівлі, яка знаходиться на спірній земельній ділянці, перебуває у користуванні кількох осіб, а отже згідно вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України відповідний податок за земельну ділянку мав би нараховуватись кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території, тобто з проведенням відповідного розрахунку.

Разом з тим, щодо сплати податку на майно платниками єдиного податку, позивач наголосив на тому, що пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України передбачено звільнення платника єдиного податку від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. А оскільки за свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_2 зазначено місце провадження господарської діяльності позивача - АДРЕСА_2 вказане додатково підтверджує неправомірність прийнятого ГУ ДФС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №2.

Не погоджуючись з доводами позивача, свою правову позицію, зокрема згідно поданого відзиву, відповідач обґрунтовував наступним.

За частиною першою та другою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Вказане кореспондується з положеннями статті 377 Цивільного кодексу України.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 17.09.2017 року (справа №2а-10596/12/2670) відповідач зазначив, що питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Також, відповідачем наголошено, що пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Так, стосовно розрахунку розміру земельного податку, відповідач вказує, що базою оподаткування земельним податком є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнтів індексації (стаття 271 Податкового кодексу України), та зазначає, що нормативна грошова оцінка земель міста Києва затверджена рішенням Київської міської ради "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва" від 03.07.2014 року №23/23.

В той же час, пунктом 3 рішення Київської міської ради "Про встановлення місцевих податків і зборів" від 23.06.2011 року №242/5629 (далі - Рішення) зі змінами та доповненнями, зобов'язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) надавати органам державної фіскальної служби інформацію (дані) з міського земельного кадастру про земельні ділянки, а згідно пункту 4 цього Рішення, органам державної фіскальної служби рекомендовано при адмініструванні плати за землю в м. Києві використовувати інформацію (дані) з міського земельного кадастру.

Також, відповідно до абзацу другого та абзацу третього підпункту 11.2 пункту 11 Положення "Про плату за землю в місті Києві", затвердженого Рішенням, довідки (витяги) про розмір нормативної грошової оцінки земельних ділянок надаються на підставі даних Державного земельного кадастру або міського земельного кадастру.

Дані про земельні ділянки вносяться до міського земельного кадастру Департаментом на підставі звітів про визначення меж земельних ділянок, які фактично використовуються, або документації із землеустрою.

Відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, та Закону України "Про оцінку землі", ведення Державного земельного кадастру та надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок покладено на Держгеокадастр та його територіальні органи.

Крім цього, згідно з рішенням Київської міської ради від 18.04.2013 року №194/9251, ведення міського земельного кадастру та надання довідок про нормативно-грошову оцінку земельних ділянок покладено на Департамент.

Відповідно до підпункту 1.8 пункту 1 додатку 5 до рішення Київської міської ради від 26.07.2007 року №43/1877 при зміні частин в будівлі (споруді) або їх функціонального використання юридичні та фізичні особи (у тому числі нерезиденти України) зобов'язані у десятиденний термін в письмовій формі (за заявою згідно зі зразком) повідомити Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) про необхідність здійснення нормативної грошової оцінки земельної ділянки або її частини з урахуванням зазначених змін.

Відповідно до інформації, зазначеної у витязі з міського земельного кадастру станом на 30.01.2018 року та інформації, наявній у справі платника, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) не звертався до Департаменту стосовно внесення себе до переліку користувачів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2

Виходячи з вищенаведеного при розрахунку земельного податку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) використаний Витяг з бази даних ПК "Кадастр", станом на 30.01.2018 року, який наданий Департаментом в електронному вигляді.

Так, згідно з Витягом з бази даних ПК "Кадастр" земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_3, відноситься до 335-ї економіко-планувальної зони, базова вартість одного квадратного метра землі становить 940,45 грн.

З огляду на викладене ГУ ДФС у м. Києві сформоване податкове повідомлення-рішення №2 про визначення податкового зобов'язання ОСОБА_1 на 2017 рік по земельному податку з фізичних осіб в сумі 1964,43 грн.

Дане податкове повідомлення-рішення направлене на адресу платника поштовим відправленням та вручено адресату 05.07.2017 року.

Також, у даному відзиві відповідачем наведено наступний розрахунок земельного податку: 36,7 х 940,45 х 2 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 1,06 х 1% = 1964,43 грн., де

36,7 м2 - площа земельної ділянки;

940,45 - грошова оцінка 1 м.кв. згідно рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року №23/23, введеного в дію з 01.07.2015 року (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565);

2 - коефіцієнт на функціональне використання землі (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року №489 зі змінами та доповненнями);

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року №23/23;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 року №6-28-0.22-215/2-15 та статті 289 Податкового кодексу України;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року №6-28-0.22-201/2-16 та статті 289 Податкового кодексу України;

1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 року №22-28-0.22-443/2-16 та статті 289 Податкового кодексу України;

1% - ставка податку відповідно до підпункту 5.3.3.28 підпункту 5.3.3 пункту 5.3 додатку 3 "Положення про плату за землю в місті Києві" до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 зі змінами та доповненнями.

Стосовно можливості звільнення позивача від сплати земельного податку, оскільки він є платником єдиного податку і використовує частину нежитлового приміщення, яке належить йому на праві власності, у господарській діяльності, а саме шляхом здачі його в оренду, відповідач вказав, зокрема, що за нормою підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування не звільняє права суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена нерухомість, не встановлена.

В підтвердження правомірності вказаних висновків, відповідач послався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №826/1715/13-а (9901/1420/18) та №826/8675/17 (9901/2205/18).

При цьому, також наголосив, що згідно позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 24.11.2015 року №21-2352а15, правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Загалом, враховуючи викладене, відповідач зазначив, що вважає податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №2 таким, що відповідає вимогам законодавства України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI.

У відповідності до підпункту 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами (пункти 15.1 та 15.2 статті 15 Податкового кодексу України відповідно)

Стаття 206 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-III встановлює, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як вказано в статтях 269, 270, 271 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XII Податкового кодексу України, площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Разом з тим, відповідно до пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 Податкового кодексу України (пункт 286.5 статті 286 Податкового кодексу України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації прав.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини третьої статті 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до частини першої статті 120 Податкового кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини четвертої статті 120 Податкового кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Отже, право власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Разом з тим, як зауважив зокрема Верховний Суд України у постанові від 07.07.2015 року, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового Кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений в пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В свою чергу, відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Так, як вже зазначалося вище, згідно договору дарування ? частини нежилого приміщення від 15.07.2005 року №5882, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) є власником нежилого приміщення за АДРЕСА_2, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 22.08.2005 року №014212.

Серед іншого, до відзиву відповідачем була надана суду копія витягу з бази даних ПК "Кадастр", а також копія заяви ОСОБА_1, в якій останній просив поставити його на облік як платника окремого податку, вид податку: плата за землю, за нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_2. При цьому, позивачем у відповіді на відзив зазначено, що остання не відповідає його почерку, не писалась та не подавалась до податкових органів, а проставлений на ній підпис відмінний від підпису позивача.

Однак, з наданого відповідачем витягу з бази даних ПК "Кадастр" по юридичних особах станом на 30.01.2018 року убачається, що відносно земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_3 вказано наступних землекористувачів: Комунальне підприємство "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва", код користувача 36037999, адреса - м. Київ, вул. Симиренка, 17; Акціонерний комерційний банк "Форум", код користувача 21574573, адреса - бульв. Верховної Ради, 7. Площа земельної ділянки - 0,2639.

Власне, на вказані обставини звернув увагу суду позивач у своїй відповіді на відзив, а саме що у наведеному витязі відсутні будь-які відомості стосовно ОСОБА_1, не з'ясовано питання щодо загальної площі даної земельної ділянки, якщо зазначені у витязі землекористувачі користуються частиною земельної ділянки, за яку сплачують податок, а також яким чином дані витягу станом на 30.01.2018 року, як про це вказував відповідач, могли бути використані ним при винесенні оскаржуваного у даній справі податкового-повідомлення-рішення від 28.04.2017 року №2. Попри це, відповідачем не наведено доводів правомірності використання ПК "Кадастр" та правового статусу останнього.

Щодо самого розрахунку земельного податку, позивачем зазначено, що аналогічна сума в 1964,43 грн., визначена ГУ ДФС у м. Києві за податковим повідомленням-рішенням від 28.04.2017 року №2, була вказана і в податковому повідомленні-рішення відповідача від 06.04.2018 року №2-2657, та яке скасовано рішенням Державної фіскальної служби України (ДФС України) від 23.07.2018 року.

Так, згідно рішення ДФС України від 23.07.2018 року №10600/9/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги ОСОБА_1 від 22.05.2018 року на податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 06.04.2018 року №2-2657 про визначення податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, при проведенні нарахування суми земельного податку на 2018 рік на земельну ділянку під нежитловим приміщенням, що належить ФОП ОСОБА_1, використано розрахунок, подібний до наведеного відповідачем у відзиві на позову заяву, та додатково застосовано коефіцієнт 1 індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2018 року №6-28-0.22-244/2-18.

Однак, під час розгляду скарги ГУ ДФС у м. Києві листом від 18.06.2018 року №7789/8/26-15-13-05-12 повідомило, що при розрахунку земельного податку ОСОБА_1 за 2018 рік не враховано пропорційність площі користування земельною ділянкою під будівлею іншими власниками приміщень. Крім того, зазначено про необхідність перерахунку земельного податку з урахуванням наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2018 року №162.

Таким чином, наведене свідчить, що і при нарахуванні позивачу суми зобов'язання з земельного податку у податковому повідомленні-рішення від 28.04.2017 року №2, відповідачем не було враховано пропорційність площі користування відповідною земельною ділянкою під будівлею іншими власниками приміщень. До того ж, відповідний "Розрахунок до податкового повідомлення-рішення № 2" від 28.04.2017 року, що наявний в матеріалах справи, не містить власне самого розрахунку земельного податку, в якому, окрім самої суми зобов'язання - 1964,43, вказано також площу земельної ділянки - 0,00367 га, при тому що згідно підпункту 14.1.130 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України одиниця площі оподатковуваної земельної ділянки у межах населеного пункту - 1 (один) метр квадратний (кв. метр).

Також, з посиланням на відповідні норми, зокрема, Податкового кодексу України, Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14.05.2015 року №417-VIII, зі змінами та доповненнями, ДФС України в рішенні від 23.07.2018 року №10600/9/99-99-11-02-01-14 вказано, що фізичні особи - підприємці, що перебувають на спрощеній системі оподаткування не є платниками земельного податку лише за земельні ділянки, які використовуються ними для провадження підприємницької діяльності, і доходи від провадження якої оподатковуються єдиним податком. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2018 року по справі №815/2146/17.

Крім того, Міністерством фінансів України наказом від 06.07.2018 року №602 затверджено податкові консультації з деяких питань оподаткування платою за землю.

За висновками Узагальнюючої податкової консультації щодо справляння земельного податку з фізичних осіб - підприємців - платників єдиного податку, фізична особа - підприємець - платник єдиного податку, який використовує будівлі (споруди), їх частини, для провадження господарської діяльності та який оформив відповідно до вимог законодавства свої права на земельну ділянку під такими об'єктами, не повинен сплачувати земельний податок.

За висновками Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені, особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Оскільки ФОП ОСОБА_1 є власником ? частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та надає його в оренду як платник єдиного податку з основним видом діяльності "надання в оренду та експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна" із зазначенням вказаної адреси як місце здійснення діяльності, тому, враховуючи вимоги підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 не є платником земельного податку за земельну ділянку під даним приміщенням.

Згідно частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як підсумок, викладене в сукупності дає підстави суду вважати, що відповідачем не виконано покладений на нього обов'язок, не доведено правомірність винесеного ним та оскаржуваного у даній справі податкового повідомлення-рішення, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно частини першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Так, окрім квитанції про сплату судового збору в розмірі 704,80 грн., позивачем надано копії Договору про надання правничої допомоги від 03.09.2018 року №16/18 та Додатку №1 до нього, звіту про надані правничі послуги по справі №826/9253/18, акту прийому-передачі виконаних робіт від 04.09.2018 року, від 10.09.2018 року, від 01.10.2018 року та оригінал квитанції від 28.09.2018 року в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Таким чином, вказані витрати підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 2, 77, 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2017 року №2.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, адреса: 01015, АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (код 39439980, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) судові витрати у сумі 3704,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко