Справа № 826/1562/15
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2019 року

Київ

справа №826/1562/15

адміністративне провадження №К/9901/11907/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року (головуючий суддя Добрянська Я.І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року (головуючий суддя Мєзєнцев Є.І., судді - Файдюк В.В., Чаку Є.В.) у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 26 січня 2015 року №37 "Про відмову у прийнятті заяви у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_3"; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову відмолено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином Російської Федерації.

10 лютого 2012 року позивач легально на автомобілі прибув до України з країни постійного проживання через Білорусь. На території Білорусії перебував одну добу.

13 червня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно висновку щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту головного спеціаліста відділу у справах біженців Варченка В.І. від 19 вересня 2012 року №12 Kyiv 180-01, погодженого того ж дня начальником Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві Кацемон С.В. відповідно до частини першої абзацу 4 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та у зв'язку з тим, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо ОСОБА_3 смертної кари виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не існує, та відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 5 листопада 2012 року № 616-12 підтримано висновок ГУ ДМС України в м. Києві та відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Про зазначену відмову позивача поінформовано повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 26 листопада 20012 року №162, яке ним отримано 14 грудня 2012 року.

ОСОБА_3 13 січня 2015 року подав до ГУ ДМС України в м. Києві заяву, в якій просив припинити розгляд його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 16 січня 2015 року № 21 припинено розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 січня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву обґрунтовано переслідуванням позивача правоохоронними органами через політичні погляди, звинувачення в екстремізмі, хуліганстві. Стосовно нього були порушені кримінальні справи, одну з яких закрито. Повернення позивача до Російської Федерації може призвести до його переслідування за політичні погляди, а також до арешту та тортур.

ГУ ДМС України в м. Києві 26 січня 2015 року прийнято наказ № 37 «Про відмову у прийнятті заяви у визнанні біженців або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_3.», яким позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на те, що причини, викладені у його заяві від 13 червня 2012 року є тотожними тим, що викладені у поданій ним заяві від 26 січня 2015 року.

Про вказану відмову відповідач поінформував позивача повідомленням від 26 січня 2015 року № 25.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ГУ ДМС України в м. Києві правомірно прийнято наказ від 26 січня 2015 року № 37 «Про відмову у прийнятті заяви у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_3.», враховуючи Рішення Державної міграційної служби України від 5 листопада 2012 року № 616-12, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та яке прийняте за результатами розгляду відповідачем заяви ОСОБА_3 від 13 червня 2012 року, в якій викладені ним причини для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є тотожними причинам, зазначеним у заяві від 26 січня 2015 року. Крім того, в обґрунтування рішення суд зазначив, що наявність цієї відмови і тотожність причин для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у раніше поданій та в останній заявах позивача, відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виключає можливість прийняття відповідачем рішення про оформлення документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначена позиція підтримана Київським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив постанову суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 8 липня 2011 року № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 вказаного Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

В силу частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно пункту 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених у пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Частинами першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій; далі - КАС України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ГУ ДМС України в м. Києві доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу від 26 січня 2015 року № 37 «Про відмову у прийнятті заяви у визнанні біженців або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину РФ ОСОБА_3.».

Враховуючи зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо безпідставності позовних вимог про визнання протиправним і скасування зазначеного наказу та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець