Справа № 520/8895/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 р.Справа № 520/8895/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Тацій Л.В. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 14.11.18 року по справі № 520/8895/18

за позовом ОСОБА_1

до Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати дії Лозівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області, про призначення ОСОБА_1 пенсії на загальних підставах, незаконними та протиправними; зобов'язати Лозівське об'єднання Управління Пенсійного фонду України виплатити ОСОБА_1 пенсію, як держслужбовця, в розмірі 60% заробітної плати працюючого за відповідною посадою за останнім місцем роботи посадовій особи, виходячи з суми для розрахунку 11200 гривен; рішення Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №17 від 27.08.2018 про відмову в призначенні пенсії держслужбовця ОСОБА_1 скасувати та визнати протиправним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані дії та рішення відповідача є протиправними та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що пенсія держслужбовця згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-У111 призначається особам які мають стаж держслужби не менш як 20 років незалежно від факту роботи на держслужбі станом на 1 травня 2016 р. Враховуючи викладене просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2018 року. Ухвалити нове рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Також від позивача до суду надійшли копії рішень Харківського апеляційного адміністративного суду та заява про розгляд справи за її відсутності.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси зазначені в апеляційній скарзі та позовній заяві про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Від відповідача по справі, Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з апеляційною скаргою позивача не погоджується. Рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим, винесеним з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 21.08.2018 позивач звернулась до Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про держслужбу" №889-VІІІ від 10.12.2015.

Відповідачем були розглянуті додані до заяви документи та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про державну службу», в зв'язку з тим, відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 обіймала посаду начальника відділу доходів та їй було присвоєно ранг та категорію посадової особи місцевого самоврядування (24.09.2001).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про державну службу» 889-VІІІ від 10.12.2015 не передбачає регламентацію правового статусу посадової особи органу місцевого самоврядування, зокрема абз. 11 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» зазначено, що дія цього Закону не розповсюджується на депутатів місцевих рад, посадових осіб органів місцевого самоврядування. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для призначення пенсії позивачу, як державному службовцю відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Фактичною підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії стала саме відсутність у ОСОБА_1 стажу державної служби, необхідного для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" № 3723.

Спірним питанням у даній справі, з огляду на підстави відмови позивачу в призначенні пенсії за віком, є право позивача на зарахування до стажу державної служби періоду роботи на посадах в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

При цьому зазначений вік визначається ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 року, відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" №889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону 889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону № 3723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що обов'язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Колегією суддів встановлено, що позивач працювала на посаді економіста планової комісії у Вороновському райвиконкомі Гродненської обл., Республіка Білорусь з 03.01.1983 по

20.05.1987, з 04.06.1996 - у Первомайському міськфінвідділі на посаді начальника відділу фінансування підприємств комунальної власності і АПК, присвоєно 12 ранг держслужбовця. ОСОБА_2 державного службовця, 01.03.1999 присвоєно 11 ранг державного службовця, 01.02.2001 переведена на посаду начальника відділу доходів; 24.04.2001 Первомайський міський фінансовий відділ переутворений в Первомайське фінансове управління; 01.07.2001 присвоєно 10 ранг державного службовця; 24.09.2001 присвоєно 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування; 24.09.2001 прийняла ОСОБА_2 посадової особи місцевого самоврядування, 21.07.2016 звільнена з посади начальника відділу доходів.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, зокрема, п'ята категорія - керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад.

Згідно із п. 10, 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Враховуючи вищезазначене, з урахування стажу роботи позивача на посадах в органах місцевого самоврядування, станом на 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889) ОСОБА_1 мала необхідний стажу на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №351/1792/17.

З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про протиправність відмови пенсійного органу у призначенні позивачці пенсії за віком у зв'язку з тим, що станом на 01.05.2016 остання обіймала посаду начальника відділу доходів та присвоєно ранг та категорію посадової особи місцевого самоврядування. Як наслідок така відмова підлягає скасуванню, а дії Лозівського ОУПФУ Харківської обл. про призначення ОСОБА_1 пенсії на загальних підставах є протиправними.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 21 Закону України " Про службу в органах місцевого самоврядування" ( в редакції закону, що діяв на момент звільнення позивачки) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Закону України " Про державну службу" для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин абз. 11 ч. 3 ст.3 Закону України "Про державну службу" №889, оскільки положення зазначеної статті на спірні правовідносини не розповсюджується, з урахуванням у спірних правовідносинах для обрахунку стажу державної служби позивача слід керуватись законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889.

Враховуючи вищенаведене, доводи Лозівського ОУПФУ Харківської обл. про те, що Закон України №889 не передбачає регламентацію правового статусу посадової особи органу місцевого самоврядування та те, що пенсію позивачу необхідно призначити у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є помилковим.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання Лозівського ОУПФУ Харківської обл. виплатити ОСОБА_1 пенсію, як держслужбовця, в розмірі 60% заробітної плати працюючого за відповідною посадою за останнім місцем роботи посадової особи, виходячи з суми для розрахунку 11200 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Колегією суддів встановлено, що призначення позивачу пенсії відповідачем на даний час здійснено не було, а тому відповідачем не вчинено будь-яких дій щодо призначення пенсії позивачу у розмірі іншому ніж 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Таким чином, з огляду на те, що призначення пенсії державного службовця позивачу здійснено не було, підстави вважати, що відповідачем при призначення пенсії позивачу буде враховано інший відсоток заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі ніж 60 є передчасними.

Враховуючи, що відповідачем на час звернення позивача до суду не було порушено право позивача на призначення пенсії у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі та на момент прийняття рішення судом апеляційної інстанції немає підстав вважати, що права позивача на таке призначення пенсії буде порушено Чугуївським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Харківської області, а тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Щодо позовної вимоги позивача щодо визнання незаконними та протиправними дії Лозівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області, про призначення ОСОБА_1 пенсії на загальних підставах, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про призначення пенсії позивачу на загальних підставах відповідач права позивача на дану пенсію не порушив.

Порушення прав позивача полягають в відмові Управління Пенсійного фонду України в Харківської області призначити позивачу пенсії за віком, як держслужбовцю у відповідності до Закону України "Про державну службу".

Таким чином, враховуючи вищенаведе, задоволення вимоги позивача про визнання незаконними та протиправними дії Лозівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області, про призначення ОСОБА_1 пенсії на загальних підставах не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідач відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" діяв не обґрунтовано, не врахував всіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", а як наслідок допустив не належний розгляд поданої ним заяви і документів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Обєднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_3 проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних субєктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні субєктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобовязання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії (переведення з одного виду пенсії на інший) та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, слід зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIlI від 10 грудня 2015 року з моменту її звернення із заявою, а саме - з 21 серпня 2018 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Лозівське об'єднане Управління Пенсійного фонду України в Харківської області не вчиняв дій щодо підрахунку наявного у позивачки стажу роботи, оскільки взагалі вважав що позивачка не має права на призначення пенсії у відповідності до Закону України "Про державну службу.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, переглянувши оскаржуване рішення, колегія суддів вважає, що через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з адміністративним позовом, згідно квитанції № N1BL238558 від 10.10.2018р, яка міститься в матеріалах справи (а.с.4), сплатив судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. При подачі апеляційної скарги, згідно заяви на переказ готівки № НОМЕР_1 від 27.11.2018р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.42), судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп., що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України. Всього, з урахуванням того, що права позивача рішенням суду захищені, позовні вимоги фактично задоволені, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в сумі 1762,00 грн.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, положення ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в сумі 1762,00 грн .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року по справі № 520/8895/18 скасувати.

ОСОБА_2 нове рішення, яким позов задовольнити частково

Визнати протиправним та скасувати рішення Лозівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №17 від 27.08.2018 про відмову в призначенні пенсії держслужбовця ОСОБА_1.

Зобов'язати Лозівське об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIlI від 10 грудня 2015 року з моменту її звернення із заявою, а саме - з 21 серпня 2018 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов'язаннями Лозівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області на користь ОСОБА_1 1762 грн. 00 коп. витрати по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 18.03.2019 року