Справа № 826/2727/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2727/18 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Київ

Кучми А.Ю.

суддів: Безименної Н.В., Епель О.В.,

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року (м. Київ, дата виготовлення повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України в якому просив суд:

1) визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги;

2) зобов`язати Міністерство оборони України призначити йому одноразову грошову допомогу відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, що діяла на момент встановлення II групи інвалідності) та Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року (у редакції що діяла на момент встановлення II групи інвалідності).

Вказана позовна заява обґрунтована тим, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності як військовослужбовцю, який отримав захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в Афганістані за наявності документів, які підтверджують причини та обставини поранення.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що позивачем не додано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Також зазначає, що інвалідність позивачу встановлена більше ніж через три місяці після звільнення зі служби, а тому позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги.

Крім того, оскільки позивач звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 4 квітня 2006 року № 3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому немає права на отримання одноразової грошової допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, що діяла на момент встановлення II групи інвалідності) та Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року (у редакції що діяла на момент встановлення II групи інвалідності).

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивач проходив строкову військову службу та отримав інвалідність, встановлену під час проходження такої служби.

Разом з тим, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

Однак, оскільки позивачу встановлена інвалідність через 28 років після звільнення зі строкової військової служби, тому право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у ОСОБА_1 відсутнє.

При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу інвалідності первинно, тобто норми Порядку №499, а не Порядку №975.

Крім того, зазначає, що Міністерство оборони України, яке є розпорядником коштів має лише повноваження щодо прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, підставою для проведення її виплати є наказ уповноваженого органу про виплату такої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що питання виплати йому одноразової грошової допомоги було предметом розгляду справи №760/10860/16-а, під час вирішення якої було встановлено, що слід застосовувати нормативно-правові документи, які діяли на момент встановлення II групи інвалідності, тобто на момент 14.09.2015.

Оскільки на момент встановлення II групи інвалідності діяв Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, тому норми вказаного Порядку слід застосовувати до спірних правовідносин.

При цьому, згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.01.2019 №3 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2018 та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі №826/2727/18 вирішено призначити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом на дату інвалідності (01.09.2015) в сумі 275 600 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як свідчать матеріали справи, позивач в період з 08.02.1986 по 02.11.1987 проходив строкову військову службу та приймав участь в бойових діях на території республіки Афганістан, що підтверджується військовим квитком (а.с. 21-23).

Відповідно до витягу з протоколу засідання №1198 від 19.06.2012 Центральної військо-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, поранення позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 12).

Згідно довідки МСЕК серії КИО-1 №0386444 первинно, 23.08.2012, встановлено ІІІ групу інвалідності, а з 01.09.2015 встановлена довічно ІІ група інвалідності, причиною якої є поранення, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0530157 від 14.09.2015 (а.с. 11).

Позивачем, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 07.11.2017 по справі №760/1860/16-а, повторно подано заяву до Ірпінсько-Бучанького об`єднаного міського військового комісаріату Київської області з доданими до неї документами про виплату одноразової грошової допомоги.

Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 22.12.2017 позивачу відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги з посилання на те, що згідно з частиною шостою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, яка діяла на час встановлення йому інвалідності, а також підпункту 4 пункту 2 Порядку умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі ( смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499, одноразова грошова допомога призначається військовослужбовцям строкової служби у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби (а.с. 8).

Вказане стало підставою для звернення з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи виникло з моменту встановлення йому цієї інвалідності, у зв`язку з чим, позивач має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги як інвалід ІІ групи, інвалідність якого пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та підтверджується відповідними документами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у цій справі є вимога призначити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи, яку встановлено ОСОБА_1 14 вересня 2015 року довічно (а.с. 11).

Частиною першою ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно п. 4 частини другої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається та виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відтак, на момент встановлення інвалідності (14 вересня 2015 року), право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

У постанові від 27.02.2018 (справа №816/978/16) колегія суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду дійшла висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги - з моменту настання інвалідності у позивача, а не з моменту звільнення з військової служби.

Крім того, згідно пункту 1 частини першої Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до пункту 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу саме у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 591/2794/16-а, від 21 серпня 2018 року у справі № 642/5757/17.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Пунктом 2 Порядку № 975 встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

На день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Доводи відповідача щодо відсутності у поданих позивачем матеріалах документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), суд не приймає до уваги, оскільки Порядок № 975 не визначає який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол військово-лікарської комісії, довідка МСЕК тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва колишнього військовослужбовця на підставі протоколу №1198 від 19.07.2012, що здійснювалось для визначення причинного зв`язку отриманих травм, контузій під час військової служби у країнах, де велись бойові дії засвідчує відсутність в діях позивача протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належним документом, що засвідчує множинні вогнепальні осколкові поранення (контузія) голови, тулуба, лівої руки (1987 року).

У свою чергу, відповідач як уповноважений суб`єкт владних повноважень, зокрема, використовуючи архівні матеріали, зобов`язаний був довести протилежне, а саме, те, що позивач отримав поранення (контузію, травму або каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинив собі тілесні ушкодження.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 729/426/17.

Згідно п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

У відповідності до п. 13 Порядку № 975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Таким чином, оскільки позивач проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР, правонаступником яких в подальшому стало Міністерство оборони України, інвалідність встановлена в період, коли право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби, а відповідачем не доведений факт отримання позивачем поранення (контузії, травми або каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, відтак суд першої інстанції правомірно встановив, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому позовні вимоги про визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги підлягають задоволенню.

Оскільки під час вирішення даної справи встановлено, що відповідач протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання останньої, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у даному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити йому одноразову грошову допомогу відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, що діяла на момент встановлення II групи інвалідності) та Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року (у редакції що діяла на момент встановлення II групи інвалідності).

При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Отже, застосування судом першої інстанції зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.01.2019 №3 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2018 та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі №826/2727/18 вирішено призначити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом на дату інвалідності (01.09.2015) в сумі 275 600 грн (а.с. 115).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 18.03.2019.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: Н.В. Безименна

О.В. Епель