Справа № 803/641/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1830/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Онишкевича Т.В.

за участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 року, ухвалене суддею Андрусенко О.О., 12:09:10 год., м. Луцьк, дата складання повного тексту рішення 20 червня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

03.04.2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просить скасувати рішення відповідача від 28.02.2018 № 0703/7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 28 лютого 2018 року № 0703/7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у 2004 році позивач звернувся із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, додавши до неї усі необхідні документи, в тому числі, які зазначені у висновку за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженому першим заступником начальника УДМС України у Волинській області 28.02.2018 року. Володіючи інформацією про те, що станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року ОСОБА_1 постійно проживав на території України, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у статті 10 Закону України «Про імміграцію» не виявив, у зв'язку з чим надав дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні. Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивач проживає та зареєстрований у селі Рівне Любомльського району з 2004 року, позитивно характеризується, перебуває у шлюбі, в якому виховує трьох дітей, утримує сім'ю, бере активну участь у заходах, які проводяться на території сільської ради та громадському житті.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленимз порушенням норм матеріального права, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 28.02.2018 року був скасований на підставі пункту 6 статті 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки останній у правовідносинах з України визнається лише громадянином України та відповідно не має права на імміграцію. Однак, особа не може одночасно перебувати у двох статусах як іноземець і як українець на території України, адже це суперечить принципу «громадянства», закріпленому в статті 4 Конституції України.

Таким чином, апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято на підставі закону та в межах повноважень, якими наділено УДМС України у Волинській області чинними нормативно-правовими актами, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.2 ст.313 КАС України.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 08.11.2004 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну. 27.12.2004 позивачу надано посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_2. У зв'язку із втратою вказаної посвідки за заявою позивача 04.01.2007 року було видано останньому тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1.

13.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

28.02.2018 року першим заступником начальника УДМС України у Волинській області Пахолюк О.П. прийнято рішення № 0703/7 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», відповідно до якого громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 08.11.2004 року.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07.06.2001 р. «Про імміграцію».

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Положеннями ст.6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами пп.2, 3 ч.1 ст.6 Закону України «Про імміграцію»спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Положеннямист.9 Закону України «Про імміграцію» встановлені умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другоїстатті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьоїстатті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цимЗакономдокументів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку № 1983 передбачено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграції», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що провідним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Волинській області було проведено перевірку матеріалів справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, в ході якої було встановлено, що згідно висновку матеріалів справи № 60094 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 прибув в Україну на постійне місце проживання і 10.05.2004 року звернувся із заявою про надання йому дозволу на імміграцію, як особі, що має право на набуття громадянства за територіальним походженням, так як він є уродженцем України (с. Рівне Любомльського району Волинської області), у зв'язку з чим 08.11.2004 року ВГІРФО УМВС України у Волинській області заявнику був наданий дозвіл на імміграцію в Україну. 27.12.2004 року ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2, обмін якої був здійснений 04.01.2007 року на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1.

Відповідно до вказівки ДМС України № 8-5361/3-13 від 02.07.2013 року в ході перевірки належності до громадянства України було встановлено, що згідно довідки № 314 від 08.07.2004 року виконавчого комітету Рівненської сільської ради Любомльського району ОСОБА_1 значився зареєстрованим разом із батьками в с. Рівне Любомльського району Волинської області. Згідно форми № 1 ОСОБА_1 19.01.1989 року був документований паспортом громадянина СРСР НОМЕР_3. На підставі інформації про трудову діяльність із заяви-анкети та автобіографії встановлено, що в період з серпня 1990 року по червень 1993 року ОСОБА_1 навчався у Васильківському ВАТУ м. Васильків Київської області.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Приписами пункту 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі, зокрема, єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

28.02.2018 року відповідно до пунктів 21-22 Порядку № 1983 складено висновок за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджений першим заступником начальника УДМС України у Волинській області 28.02.2018 року, відповідно до якого провідний спеціаліст відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Волинській області вважала б за доцільне, зокрема, скасувати рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, прийняте ВГІРФО УМВС України у Волинській області від 08.11.2004 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1

На підставі вказаного висновку першим заступником начальника УДМС України у Волинській області 28.02.2018 року прийнято рішення № 0703/7 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», відповідно до якого громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 08.11.2004 року. Фактичною підставою для скасування позивачу на дозволу на імміграцію в Україну, виданого 08.11.2004 року, стало те, що станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року ОСОБА_1 постійно проживав на території України.

Статтею 17 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство України» підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

Судом першої інстанції встановлено, що після закінчення Васильківського ВАТУ м.Васильків Київської області у 1993 році позивач по розподіленню був направлений до Федеральної прикордонної служби Росії для проходження військової служби (з 14.07.1993 року офіцер Федеральної прикордонної служби Росії), де проходив службу по грудень 2002 року. 08.11.2003 року позивач добровільно отримав паспорт громадянина Російської Федерації.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при видачі дозволу на імміграцію в Україну у 2004 році, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання останньому дозволу на імміграцію в Україну.

Встановлено, що ОСОБА_1 у 2004 році звернувся із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, додавши до неї усі необхідні документи, в тому числі, які зазначені у висновку за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженому першим заступником начальника УДМС України у Волинській області 28.02.2018 року (автобіографію, довідку Виконавчого комітету Рівненської сільської ради Любомльського району від 08.07.2004 року № 314 та ін.).

Разом з тим, володіючи інформацією про те, що станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року ОСОБА_1 постійно проживав на території України, орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у статті 10 Закону України «Про імміграцію» не виявив, у зв'язку з чим надав дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні суду «Рисовський проти України» Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд апеляційної інстанції враховує, що наслідками скасування дозволу на імміграцію відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» є вилучення у особи посвідки на постійне проживання. Крім того, особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Отже, скасування дозволу на імміграцію позивача через 13 років тягне негативні наслідки для останнього у зв'язку з необхідністю виїхати з місця, де він тривалий час проживав та з яким він пов'язаний тісними родинними і соціальними зв'язками, які характеризуються достатньою сталістю.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивач проживає та зареєстрований у селі Рівне Любомльського району з 2004 року, позитивно характеризується, перебуває у шлюбі, в якому виховує трьох дітей, утримує сім'ю, бере активну участь у заходах, які проводяться на території сільської ради та громадському житті. Вказане підтверджується довідкою-характеристикою від 21.03.2018 року № 183/2.20/2-18, довідкою від 21.03.2018 року № 311/2-6, виданими Рівненською сільською радою Любомлсьького району Волинської області.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichaelv. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., SeriesA, № 307, р. 55, § 86).

Відтак, відповідач, скасувавши дозвіл на імміграцію, здійснив втручання у право позивача, захищене статтею 8 Конвенції, за відсутності легітимної мети.

З огляду на встановлені у справі обставини колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку, що відповідач під час прийняття рішення від 28.02.2018 року № 0703/7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській областізалишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 червня 2018 рокуу справі №803/641/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування рішення - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 19.03.2019.