Справа № 2а-0770/1193/11
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2019 року

Київ

справа №2а-0770/1193/11

адміністративне провадження №К/9901/28509/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
на постановуЗакарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 (суддя: Гебеш С.А.)
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 (колегія суддів у складі: Глушка І.В., Большакової О.О., Макарика В.Я. )
у справі № 2а-0770/1193/11 (876/180/16)
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
доМукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

13.04.2011 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції № /0 та № /0 від 01.02.2011.

Позов мотивований тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем всупереч нормам чинного податкового законодавства, на підставі висновків акта перевірки, які не відповідають фактичним обставинам справи. ФОП ОСОБА_2 стверджує, що позивачем було надано всі первинні документи, що підтверджують придбання товарів, оплату їх вартості, оприбуткування та подальше використання у господарській діяльності, а відповідачем не спростовано факт придбання товарів та не наведено підстав, з яких надані первинні документи перевіркою не взяті до уваги.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2015, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з обґрунтованості доводів податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства при проведенні господарських операцій з контрагентами. Податковим органом у процесі перевірки встановлені обставини, які у сукупності свідчать про наявність у первинних документах недостовірних відомостей про учасників поставок, фактичну неможливість виконання цих поставок саме задекларованими контрагентами, спрямованості дій платника на отримання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді зменшення бази оподаткування та, як результат, зменшення суми податків, що належать сплаті. Фактично позивачем було створено штучну видимість здійснення господарських операцій з переліченими контрагентами шляхом формального складення первинних документів, які не супроводжувалися дійсним рухом активів у процесі виконання операцій саме з цими контрагентами. У зв'язку з цим платникові має бути відмовлено в одержанні податкової вигоди, на яку він претендує.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а обставини, що мають значення для вирішення справи, судами з'ясовані неповно.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Мукачівською ОДПІ проведено позапланову документальну невиїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2009 по 31.12.2009 з податку на додану вартість по 31.03.2010, за результатами якої складено акт за № 9/1703/НОМЕР_1 від 06.01.2011, висновками якого встановлено порушення позивачем:

- п.п.7.2.4 п.7.2 ст.7, п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого занижено до сплати в бюджет податку на додану вартість в сумі 754842,0 грн.;

- Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», розділу 4 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 р № 13-92 в результаті чого було занижено до сплати в бюджет податку з доходів фізичних осіб на суму 645434,00 грн.

На підставі вказаного акта перевірки податковим органом 01.02.2011 були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на доходи від підприємницької діяльності на суму 806792,50 грн. (з яких: 645434,00 грн. - основний платіж та 161358,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

- № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизняних товарах на суму 943552,50 грн. (з яких: 754842,00 грн. - основний платіж та 188710,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Суди першої та апеляційної інстанцій, надаючи оцінку обставинам справи та досліджуючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагентів товарів/робіт/послуг, звернули увагу на недостатність доказів підтверджуючих їх фактичне придбання у спірних контрагентів, що зумовило неможливість зробити висновок про те, що відбувся дійсний рух активів між учасниками досліджуваних операцій.

У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 того самого Закону платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до положень Закону України «Про податок на додану вартість» визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Згідно вимог підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до статті 13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету. Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту, наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту та складу витрат, зокрема виданих продавцем податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Суди попередніх інстанції, оцінюючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагентів товарів/робіт/послуг, правомірно здійснили ретельне дослідження усіх первинних документів, а не лише тих, що були враховані відповідачем під час перевірки.

Зважаючи на встановлені судами обставини, ними цілком об'єктивно взято до уваги, що наявні у матеріалах справи первинні документи надані позивачем: видаткові накладні, рахунки, податкові накладні від контрагентів ПП «Вояж-Восток-8», ТОВ «Робоком», ПП «Авторитет-Регіон 8», ПП «Альтера-Опторг-28» містять виключно підпис без зазначення посади, прізвища та ініціалів осіб, що підписали та склали вказані документи, внаслідок чого зроблено обґрунтований висновок про неправомірність формування позивачем податкового кредиту через не зазначення в первинних документах посади, ім'я, прізвища та по-батькові осіб, які їх підписали, що, в свою чергу, вказує їх на невідповідність вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Окрім того, Суд вважає обґрунтованою оцінку судами вироків у кримінальних провадженнях стосовно зазначених контрагентів позивача, якими визнано ведення фіктивної підприємницької діяльності.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для відмови у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

.........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду