Справа № 240/4844/18
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4844/18

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

18 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року (суддя Єфіменко О.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування п.2 рішення, визнати протиправним та скасувати наказ, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним і скасувати п.2 рішення Міністерства оборони України про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, у розмірі меншому ніж встановлено п.2 Порядку №499 в сумі 22174,50 грн, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06.07.2018 №70, з урахуванням висновків викладених у абзацах 31-33 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №583/3021/15-а;

- зобов`язати Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в сумі 80999,40 грн, з урахуванням висновків викладених у абзацах 31-33 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №583/3021/15-а;

- визнати протиправним і скасувати наказ Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.07.2018 №299 в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як особі звільненої з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, у розмірі меншому ніж встановлено п.2 Порядку №499, в сумі 22174,50 грн, з урахуванням висновків викладених у абзацах 31-33 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №583/3021/15-а;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги, як особі звільненій з військової служби, у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в сумі 80999,40 грн, з урахуванням висновків викладених у абзацах 31-33 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №583/3021/15-а.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з підстав неповноти встановлення обставин справи та неналежної оцінки судом першої інстанції обставин, які мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України і звільнений у запас відповідно до наказу Міністра оборони України від 04.12.2002 №728 за станом здоров`я та згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2002 №239 виключений зі списків особового складу частини.

Свідоцтвом про хворобу ВЛК військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2002 затвердженим 9 ВЛК Міністерства оборони України 06.11.2002 встановлено, що отримані позивачем захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку.

06.02.2003 Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №1 Шкляруку М.В. встановлено ІІІ-тю групу інвалідності з 06.02.2003 безстроково, яка настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою Житомирського обласного МСЕК №1 серія МСЕ №001051 від 06.02.2003.

Позивачу, як інваліду 3-ї групи, не призначалося і не виплачувалося страхове відшкодування з обов`язкового особистого страхування військовослужбовців Міністерства оборони України або одноразова грошова допомога.

27.12.2011 Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 встановлено ІІ-гу групу інвалідності з 26.12.2011 довічно, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується довідкою Житомирського обласного МСЕК №2 серія 10 ААА №732981 від 27.12.2011.

Для реалізації свого права на одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у зв`язку із встановленням позивачу II групи інвалідності з 26.12.2011 у червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із відповідною заявою, проте отримав відмову, що оформлена витягом з протоколу комісії МО України від 12.08.2016 року №65.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.12.2016, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.05.2018, у справі №760/15692/16-а, визнано протиправним і скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 12.08.2016 №65. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, одноразову грошову допомогу, у розмірі 30 місячного грошового забезпечення на день встановлення інвалідності, а саме 26.12.2011, відповідно до порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499, зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2011 №815. .

20.04.2016 позивач повторно звернувся до першого відповідача через ІНФОРМАЦІЯ_3 для виплати йому належної одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ-ї групи, виходячи з грошового забезпечення на день встановлення інвалідності 2 групи, а саме 26.12.2011 та додав усі документи визначені п.3 Порядку №499.

На повторне звернення позивача перший відповідач прийняв рішення, оформлене протоколом засідання комісії МО України від 06.07.2018 №70, про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи з 26.12.2011 у розмірі 30-місячного грошового забезпечення у сумі 22174,50 грн.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.07.2018 №299 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу як інваліду 2 групи з 26.12.2011 у розмірі 30-місячного грошового забезпечення у сумі 22174,50 грн.

На день встановлення позивачу інвалідності 2 групи розмір його місячного грошового забезпечення складав 3439,13 грн, що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Житомирській області від 24.11.2015 №10111/03-21.

Підставно звернення позивачу до суду з даним позовом слугувало те, що на його думку, відповідачі призначили та виплатили позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому 2 групи інвалідності у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством, чим порушили його право на належну грошову допомогу відповідно до ст.16 Закону України №2011-XII та Порядку №499.

Так, позивач вважає, що одноразова грошова допомога як інваліду 2 групи у розмірі 30-місячного грошового забезпечення у сумі дорівнює 103173,90 грн (3439,13 х 30), а тому недоплата відповідачами належної позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи з 26.12.2011, складає 80999,40 грн (103173,90 грн - 22174,50 грн).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивачем по суті заявлено позовну вимогу щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного належного виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 28.12.2016 у справі №760/15692/16-а, то, відповідно, позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.

Апеляційний суд, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так в апеляційній скарзі позивач, обгрунтовуючи свою позицію зазначає, що позовні вимоги, заявлені у даній справі відмінні від позовних вимог, що були предметом розгляду у справі №760/15692/16-а, а тому судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що позивач в даному випадку звернувся до суду з позовом про зобов`язання виконати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення. Поміж іншого вказує, що у справі №760/15692/16-а заявлено вимогу про визнання протиправним і скасування рішення Міністерства оборони України про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 26.12.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, оформлене протоколом від 12.08.2016 №65. Разом з тим, у даній справі позивачем оскаржується п.2 рішення Міністерства оборони України про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформленого протоколом засідання комісії від 06.07.2018 №70, з урахуванням висновків викладених у абзацах 31-33 постанови Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №583/3021/15-а.

Даючи оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що висловлена в постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 та 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а вказує, що при розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження. Враховуючи наведене, спірні правовідносини, які стосуються невиконання рішення суду не можуть бути публічно-правовими, оскільки такий спір не може бути вирішений в жодній юрисдикції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такий обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою для подання позову, який розглядається, стало судове рішення у справі №760/15692/16-а про зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу, у розмірі 30 місячного грошового забезпечення на день встановлення інвалідності, а саме 26.12.2011, відповідно до порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499, зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2011 №815.

Вказаним судовим рішеннями, яке набрало законної сили підтверджено і встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої ст.16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядком №499.

На виконання даного рішення відповідач прийняв рішення, оформлене протоколом засідання комісії МО України від 06.07.2018 №70, про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи з 26.12.2011 у розмірі 30-місячного грошового забезпечення у сумі 22174,50 грн., а наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.07.2018 №299 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу як інваліду 2 групи з 26.12.2011 у розмірі 30-місячного грошового забезпечення у сумі 22174,50 грн..

Позивачем обрано спосіб захисту свого права шляхом подання позову про визнання протиправним рішення щодо призначеної одноразової грошової допомоги у розмірі 22174,50 грн, в обґрунтування якого він посилається на неналежне виконання рішення суду у справі №760/15692/16-а. Тобто, позивач вважає, що йому обчислено грошову допомогу не в тій сумі.

Апеляційний суд, враховуючи позицію Верховного суду, погоджується з висновком Житомирського окружного адміністративного суду, що спірні правовідносини між сторонами в даній справі вирішені судом та за результатом їх розгляду прийнято відповідне рішення із встановленням всіх обставин.

Відповідно до ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Так, відповідно до ст.383 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що у порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах не передбачено звернення позивача з окремим позовом щодо зобов`язання виконання судового рішення по іншій справі.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, якщо позивач вважає протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинених на виконання рішення суду у справі №760/15692/16-а або порушення його прав, свобод чи інтересів, то він повинен був звернутись до суду у порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий позов.

Таким чином, оскільки позивачем по суті заявлено позовну вимогу щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного належного виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 28.12.2016 у справі №760/15692/16-а, то, відповідно, позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Частиною 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок Житомирського окружного адміністративного суду відносно того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги заявлені у рамках даної справи уже були предметом дослідження та розгляду та судами їм було надано відповідну правову оцінку.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.