Справа № 0440/6984/18
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/6984/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому

засіданні в м. Дніпрі апеляційну

скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року (головуючий суддя - Єфанова О.В.) в адміністративній справі

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - Відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №ДН1099/252/АВ/П/ТД-ФС/531 від 11 вересня 2018 року, винесену Відповідачем у відношенні Позивача.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначив, що висновок Відповідача щодо допущення ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору є безпідставним, оскільки останній є контрагентом Позивача та надає йому послуги згідно цивільно-правового договору. Зазначене, на думку Позивача, вказує на необґрунтованість накладення штрафу згідно оскаржуваної постанови.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с.117-119).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що правовідносини між Позивачем та ОСОБА_2 містять ознаки трудових відносин між роботодавцем та найманим працівником, що свідчить на користь обґрунтованості висновків Відповідача, покладених в основу оскаржуваного рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що укладений з ОСОБА_2 договір за своїм змістом не може бути трудовим, оскільки він має усі ознаки цивільно-правового та суперечить принципам трудових правовідносин. Так, за посиланнями Позивача, ОСОБА_2 не дотримувався правил трудового розпорядку, а також забезпечував себе самостійно усім необхідним для надання послуг. Крім того, ОСОБА_2 мав право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Також Позивач вказує, що відповідач не надав жодного доказу правомірності своїх дій, а докази Позивача суд безпідставно визнав непереконливими.

06 лютого 2019 року на адресу Третього апеляційного адміністративного суду від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що ОСОБА_2 на підставі укладеного цивільно-правового договору №1 від 01 серпня 2018 року надавав послуги з організації продажів та консультацій, стажування з випробувальним терміном. Означені послуги носять постійний характер, що притаманно саме трудовому договору, а також фактично є виконанням обов'язків продавця-консультанта.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги поданої апеляційної скарги.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши пояснення Позивача, його представника та Відповідача, кожного окремо, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до матеріалів справи Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з метою перевірки питання оформлення трудових відносин між працівниками на торгівельних об`єктах, за результатами якого складено акт №ДН1099/252/АВ від 20 серпня 2018 року.

Під час відвідування встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено цивільно-правовий договір №1 від 01 серпня 2018 року.

Згідно змісту даного договору ОСОБА_2, як Виконавець, з однієї сторони і ФОП ОСОБА_3, як Замовник, уклали договір про наступне: виконавець зобов'язується надавати послуги з організації продажів і консультацій, стажуватися з випробувальним терміном строком на один місяць, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити дану роботу.

В письмових поясненнях, наданих Відповідачу, ОСОБА_2 зазначив, що він працює продавцем у ФОП ОСОБА_3 з 10-00 до 20-00 год., здійснює реалізацію пива та інших товарів, а також за виконану роботу отримує заробітну плату.

За результатами проведеного інспекційного відвідування на підставі акту №ДН1099/252/АВ від 20 серпня 2018 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову №ДН1099/252/АВ/П/ТД-ФС/531 від 11 вересня 2018 року про накладення на Позивача штрафу в розмірі 111690,00 грн.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови накладення штрафу обґрунтовано допущенням до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, чим порушено вимоги ч.1 ст.21, ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17.

Згідно змісту цивільно-правового договору №1 від 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 надавав послуги з організації продажів і консультацій.

Судом першої інстанції вірно вказано, що оскільки дані послуги носять постійний характер та з огляду на те, жодних обмежень їх обсягу договір не містить, останній має ознаки трудового. Зазначений висновок підтверджується також і характером фактичної діяльності ОСОБА_2, який був описаний ним у письмових поясненнях, наданих Відповідачу.

Крім того, за неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором передбачена матеріальна відповідальність (п.3.1 Договору №1 від 01 серпня 2018 року), що кореспондує зі змістом статті 130 Кодексу Законів про працю України, якою визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Зазначені докази, цивільно-правовий договір №1 від 01 серпня 2018 року та письмові пояснення ОСОБА_2, надані Відповідачу, є достатніми у розумінні статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України, узгоджуються між собою та дають змогу дійти висновку про доведеність відповідної обставини справи.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу Законів про працю України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Згідно висновків, викладених у пункті 39 постанови Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі №814/2156/16, правопорушення, передбачені у частині 2 статті 265 КЗпП України, належать до адміністративної відповідальності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що Відповідачем обґрунтовано притягнуто Позивача до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу оскаржуваною постановою у передбаченому законодавством розмірі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 06 грудня 2018 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року у справі №0440/6984/18 - залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову щодо зупинення стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11 вересня 2018 року №ДН1099/252/АВ/П/ТД-ФС/531 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111 690 грн., застосовані відповідно до ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 19 березня 2019 р.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов