Справа № 360/401/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/401/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (далі - 1-й відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - 2-й відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати бездіяльність відповідача щодо припинення нарахування та невиплати позивачу пенсії з липня 2016 року неправомірними;

- зобов'язати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії з липня 2016 року та виплатити виниклу заборгованість з пенсії з липня 2016 року на рахунок, відкритий в ПАТ «Ощадбанк»;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини пенсії у зв'язку з пропущенням строків її виплати з липня 2016 року відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсацій громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати позивачу пенсії у межах суми стягнення за один місяць (а.с.4-6).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є пенсіонером за вислугою років та має статус внутрішньо-переміщеної особи. До червня місяця 2016 року включно позивач отримувала пенсію, однак починаючи із липня 2016 року, пенсію не отримує. Приблизно у листопаді місяці 2018 року позивачу стало відомо про припинення нарахування пенсії та порушення своїх прав, після телефонування на гарячу лінію відповідача, а також на гарячу лінію ПАТ «Ощадбанк». При цьому, жодним чином не було повідомлено позивача про причини припинення виплати пенсії. Позивач вважає бездіяльність щодо припинення виплати пенсії за віком протиправною і такою, що порушують конституційні права, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду. На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

1-й відповідач до відділу діловодства та обліку звернення громадян 11.03.2019 за вхідним реєстраційним номером 13002/2019 надав відзив на позовну заяву від 07.03.2019 №5579/07-20 (а.с.32), в якому зазначив, що на обліку управлінні Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області позивач ніколи не перебував (а.с.32).

2-й відповідач до відділу діловодства та обліку звернення громадян 15.03.2019 за вхідним реєстраційним номером 13941/2019 надав відзив на позовну заяву від 13.03.2019 №3785/07 (а.с.64-65), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що позивач перебуває на обліку в головному управлінні, як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262 - XII. Згідно довідки № від 31.10.2016 позивач є внутрішньо переміщеною особою, який перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення АТО) в м. Сєвєродонецьк. На сьогодні стан дії довідки не відомий. Позивач перебував на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області з 30.06.2015, яке нараховувало їй пенсію по 31.08.2016. 06.06.2016 працівниками головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області було направлено лист Позивачу з проханням надати довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції, в якій продовжено термін фактичного місця проживання, однак позивач до управління так і не звернулась. Таким чином, пенсію позивачу було призупинено головним управлінням Пенсійного Фонду України в Рівненській області. 31.10.2016 року позивач особисто звернулась до головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення пенсії. 21.04.2017 року на адресу головного управління надійшов витяг з протоколу №36 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, в якому зазначалось не призначати соціальні виплати ОСОБА_1. На виконання ухвали суду, відповідач також зазначив, що сума та дата останнього нарахування пенсії ОСОБА_1 - серпень 2016 року в сумі 1130,00 грн. На підставі викладеного, відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою суду від 01.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 25.02.2019 залучено у якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області та подальший розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.22-23).

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.28).

Представник 1-го відповідача у судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.29).

Представник 2-го відповідача у судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.32а), у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності представника відповідача (а.с.65).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 02.09.1996 року Алчевським МВ УМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с.7).

Позивач є пенсіонером за вислугу років, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_4 від 01.07.2009 (а.с.8).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці від 31.10.2016 №919059447 позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування є АДРЕСА_1 (а.с.53).

На виконання ухвали суду від 01.02.2019 Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради надало інформацію, в якій зазначило, що вказана особа перебуває на обліку в УПтаСЗН як внутрішньо переміщена особам, відповідну довідку №59447 було видано 31.10.2016, рішення про її скасування не приймалось (а.с.20).

31.10.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у зв'язку з тим, що змінено місце проживання (а.с.50).

Відповідно до інформації, зазначеної в атестаті головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зняття з обліку у зв'язку зі зміною місця проживання, пенсія ОСОБА_1 виплачена по 31.08.2016 (а.с.46).

Листом від 09.11.2016 №7062/08 головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області надіслало пенсійну справу ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (а.с.47).

В матеріалах справи наявна заява позивача від 31.10.2016, в якій просив поновити виплату пенсії через відділення АТ "Ощадбанк" (а.с.54).

Відповідно до інформації, зазначеної у витягу з протоколу №36 від 04.04.2017, вирішено не призначити соціальні виплати 54 переміщеним особам, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.61).

Також відповідно до інформації, зазначеної у витягу з протоколу №97 від 26.06.2018, вирішено не призначити соціальні виплати 739 переміщеним особам, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.62).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 2 ст. 49 Закону № 1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1) передбачено, що заява […] про поновлення виплати пенсії […] подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України (п.1.5 Порядку №22-1).

Як зазначив 2-й відповідач пенсія не була поновлена позивачу, оскільки позивач безпосередньо з такою заявою до головного управління не звертався.

Між тим, з такими доводами 2-ого відповідача суд не погоджується з тих підстав, що в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1. наявна її особиста заява від 31.10.2016 на адресу головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про призначення/перерахунок пенсії, також наявна її заява про запит її пенсійної справи з головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 31.10.2016 (а.с.51,52).

Таким чином судом встановлено, що з особистою заявою позивач звернувся до 2-ого відповідача і 2-ий відповідач розпочав дії щодо взяття позивача на облік шляхом запиту її пенсійної справи з іншого пенсійного органу. Той факт, що назва заяви «про призначення /перерахунок пенсії» не нівелює значення та сенсу заяви у сукупності з іншими матеріалами пенсійної справи, а крім того в тексті самої заяви закреслені всі інші підстави і залишено «Прошу поновити пенсію за вислугу років» (а.с.51).

Враховуючи те, що позивач зі свого боку виконав всі умови, передбачені діючим пенсійним законодавством, а саме: подав особисту заяву разом з іншими необхідними документами (а.с.50-60), тому у 2-ого відповідача не було правових підстав не поновлювати ОСОБА_1 виплату пенсії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку 2-ий відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непоновлення виплати пенсії позивачу, чим порушив його конституційне право на соціальний захист.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Тому, не поновлюючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто невчинення дій, визначених законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що непоновлення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01 вересня 2016 року було здійснено протиправно, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналізуючи вказані вище норми права та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо непоновлення нарахування та виплати пенсії позивачу у період з 01 вересня 2016 року, тобто допущена протиправна бездіяльність, у зв'язку з чим правильним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непоновлення нарахування та виплати позивачу пенсії за віком, починаючи з 01.09.2016, а також зобов'язання відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за віком з 01.09.2016. Вказаний спосіб відновлення порушеного права також включає в себе і виплату заборгованості з пенсії позивачу, починаючи 01.09.2016. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч.2 ст.9 КАС України та самостійно обрати належний спосіб захисту порушених прав позивача.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Приписами ч.1 ст.371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

З атестату про зняття з обліку у зв'язку зі зміною місця проживання вбачається, що пенсію позивач отримала по 31.08.2016 у розмірі 1130,00 грн. (а.с.46).

Таким чином сума стягнення за один місяць складає 1130,00 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 01.07.2016 по день стягнення компенсації, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон № 2050) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 4 Закону №2050 та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 7 Закону №2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналізуючи вказані норми права, суд дійшов до висновку про те, що позивач набуває права звернення до суду з такими вимогами лише після отримання відмови відповідача у виплаті йому компенсації.

Позивачем не надано суду доказу того, що він звернувся з вимогою до відповідача про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а останній відмовив йому в цьому.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також позовні вимоги заявлені до 1-го відповідача також задоволенню не підлягають, оскільки він є неналежним відповідачем по справі.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з обранням належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 01.02.2019 відстрочено позивачу сплату судового збору за подання адміністративного позову до ухвалення судового рішення у справі у розмірі 768,40 грн. (а.с.1-2).

Станом на дату розгляду справи по суті судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню даним рішенням суду до Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, позивачу необхідно відшкодувати 384,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань 2-ого відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непоновлення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул.Шевченка,будинок 9, ) поновити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років з виплатою усієї заборгованості по пенсії, що виникла за період її несплати, починаючи з 01 вересня 2016 року.

Допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1130 (одна тисяча сто тридцять) гривень 00 копійок.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - 6001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106) суму судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, будинок 9, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2) у рахунок відшкодування судових витрат у розмірі 384,20 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова