Справа № 520/465/19
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

28 лютого 2019 р. № 520/465/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Дирявої К.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 (61170 АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.12.2018 року № 453-18;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він народився у місті ОСОБА_4 (ОСОБА_5), яке покинув через проблеми із здоров'ям, які виникли після перебування під арештом у представників руху ХАМАС. При цьому, позивачем вказано, що підставою для його арешту послугували обставини підтримання позивачем руху ФАТХ. Через переслідування, яких може зазнати на Батьківщині, ОСОБА_3 не може туди повернутися. Позивачем вказано, що він звернувся до головного управління ДМС у Харківській області з заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 11.01.2019 р. він отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №11 від 10.01.2019 р. про відмову відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 29.12.2018 р. № 453-18. Зазначене рішення, на думку позивача, є необґрунтованим, незаконним та порушує його права, оскільки Державною міграційною службою України при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.

Ухвалою суду від 05.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у вищевказаній адміністративній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача Державної міграційної служби України у наданому до суду відзиві на позов проти заявленого позову заперечував та зазначив, що позивач навчався в Україні та після закінчення університету повернувся до Батьківщини, де за його словами був заарештований. Під час проведення співбесіди заявником було повідомлено, що він після звільнення з в'язниці через погіршення стану здоров'я майже через рік вирішив виїхати до України. При цьому, як було повідомлено заявником лікування він проходив м. Харкові, однак переїхав до міста ОСОБА_2, де у 2013 році вперше звернувся із заявою про до ГУ ДМС у Одеській області. В подальшому, особову справу позивача було взято на облік у ГУ ДМС у Харківській області. Отже, як вказано представником відповідача позивач звернувся за захистом в Україні через значний проміжок часу після приїзду, що має підстави для сумнівів. Також вказано, що позивачем було надано сумнівні пояснення щодо обставин його арешту, а також наявності небезпеки, що загрожує йому після повернення на Батьківщину, та при подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідали б вимогам п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таким чином, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки при прийняті рішення відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи по справі в судове засідання прибув, проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05.07.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.01.2019 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №11 від 10.01.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення, питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставу відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, №11 від 10.01.2019 вказано наказ №453-18 від 29.12.2018 року.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктами владних повноважень в основу спірних рішень, на відповідність вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що приписами п.5 ст.4 ОСОБА_6 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_6 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 народився 25.04.1977 р. у м. Хан-Юніс, р-н. ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8.

З 1995 року позивач переїхав на навчання до України, де до 2001 року навчався у Харківському національному університет радіоелектроніки.

Як встановлено судовим розглядом, по закінченню вищезазначеного університету, цього ж року позивач повернувся до Батьківщини, де за його словами не працював, перебував на утриманні батьків.

У січні 2010 року, як вказано представником позивача, ОСОБА_3 заарештували та у в'язниці він перебував біля року. У листопаді 2010 року, після звільнення, у позивача погіршився стан здоров'я, через що він у липні 2011 року вирішив виїхати до України на лікування.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме протоколів співбесід із позивачем встановлено, що позивач з міста проживання прямував спочатку автомобілем з м. Гази до м. Каїр (де перебував 3 дні), звідки направився до м. Амман (де перебував 6 годин) та 13.07.2011 повітряним шляхом перетнув кордон України у м. Києві (аеропорт Бориспіль), після чого направився до Харкова до лікарні ім. М.І. Сітенко.

При цьому, судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_3, з м. Харкова у 2011 році переїхав до м. Одеси, де проживав біля 2-2,5 років, намагаючись знайти роботу.

В подальшому, заявник звернувся 13.08.2013 до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідним пакетом документів.

У зв'язку з відсутністю роботи, та через постійні виїзди до м. Харкова на консультації та лікування, позивач вирішив повернутися до м. Харкова, у звязку з чим 02.12.2013 року звернувся із заявою до управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області про переведення його особової справи до ГУ ДМС України в Харківській області.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що наказом ГУ ДМС України в Харківській області №71 від 25.04.2014 особову справу ОСОБА_3 було взято на облік. З метою проведення процесуальних дій з виконання Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», а саме з метою проведення співбесіди, заявнику було направлено поштою лист-запрошення на співбесіду від 16.05.2014, на яку позивач не з'явився, у звязку з чим наказом ГУ ДМС України в Харківській області №200 від 12.10.2015, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - призупинено, а довідку про звернення за захистом в Україні № 004529, що була виписана на ім'я позивача - визнано недійсною.

Судовим розглядом справи встановлено, що відносно ОСОБА_3 05.07.2018 року за нелегальне перебування та порушення ч.1 ст. 203 КУпАП України було складено адміністративний протокол та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 05 липня 2018 року, звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, із заявою щодо поновлення розгляду його особової справи, надавши при цьому нову заяву та протокол про адміністративне правопорушення від 05.07.2018 року (серія ПР МХК №122671).

З огляду на заяву позивача наказом №153 від 05.07.2018 було поновлено розгляд заяви ОБГ ОСОБА_3 та внесено зміни до наказу ГУ ДМС України в Харківській області №200 від 12.11.2015.

Судовим розглядом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_8 прибув з метою навчання в Україну у 1995 році та після закінчення університету у 2001 році повернувся додому, де з його слів у 2010 році був заарештований. В подальшому, після звільнення у 2011 року позивач приїхав до України з метою лікування. Водночас, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся тільки 13.08.2013 року.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи, із заявою про поновлення розгляду особової справи позивач звернувся тільки 05.07.2018 року, що свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

При цьому, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів мотив звернення позивача за захистом не зазнав змін, проте повідомлені відомості про обставини арешту та пов'язаності із рухом ФАТАХ змінилися у порівнянні із повідомленими відомостями під час первинного звернення позивача до суб'єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що за результатами розгляду особової справи позивача відповідачем прийнято рішення від 29.12.2018 року №453-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, матеріали справи свідчать, що прийняттю зазначеного рішення передувало складення головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2013OD0218.

Зі змісту висновку вбачається, що ОСОБА_3 у заяві від 13.08.2013 та під час проведення співбесіди 30.08.2013 зазначив побоювання при поверненні на батьківщину, вказавши на рух ХАМАС, яким він був заарештований у 2010 році через роботу в ФАТХ та через побоювання повторного арешту з боку зазначеного руху. При цьому, у заяві від 05.07.2018 позивачем зазначено ті самі побоювання із посиланням окрім цього на військовий конфлікт з Ізраїлем.

Також позивачем було вказано, що з моменту закінчення навчання у школі він ніде не працював, та перебував на утримання батьків, про що свідчить копі протоколу співбесіди від 01.08.2018. При цьому, під час співбесіди 30.08.2013 з цього приводу позивачем зазначено, що з 2003 до 2007 він працював комп'ютерним тренером, а під час співбесіди 18.09.2018 вже згадав, що з 1991 року працював у ФАТХ та стверджував, що й до сьогоднішнього дня працює на них.

Як встановлено під час судового розгляду справи, факт членства позивача у партії ФАТХ доведено не було, членський квиток у позивача відсутній, про що позивач у 2013 році не згадав, зазначивши у заяві від 13.07.2013, що він не є прихильником жодної з організацій.

Також судом встановлено, що під час проведення співбесід було встановлено розбіжності у повідомлений позивачем даних, а саме стосовно кількості осіб, якими був затриманий, їх одягу та відношення до позивача. При цьому, ОСОБА_3, у заяві від 13.07.2013 повідомив, що його заарештували 25.04.2010 та утримували до 21.03.2011, але у заяві, що була надана при поновлені розгляду справи від 16.07.2018, зазначив, що це відбулось у січні 2010 року та тривало до грудня 2010 року та під час співбесіди від 01.08.2018, зазначив: з січня 2010 року до листопада 2010 року.

Крім того, судом встановлено, що позивач безперешкодно у 19.06.2014 отримав новий паспортний документ, що свідчить про обставини відсутності у позивача побоювань переслідування органами державної влади, а й відсутністю відмови від захисту уряду країни громадянської належності, але й користування таким захистом під час перебування в Україні.

В той же час, позивачем під час проведених співбесід вказано, що його родичі залишились проживати на Батьківщині та не зазнали переслідувань.

При цьому, суд зазначає, що у мережевому виданні, матеріали якого підготовлені на підставі власної інформації та відкритих джерел, в результаті протистояння двох палестинських рухів «ФАТХ» та «ХАМАС», у 2007 році територія Палестинської національної адміністрації була розподілена між двома вищезазначеними рухами - «ФАТХ» контролює Західний берег ріки Йордан (з центром у місті Рамалла), а «ХАМАС» - сектор ОСОБА_5.

За ІКП датованої в кінці жовтня 2017 року: «...Возвращение Палестинской национальной администрации (ПНА) в сектор ОСОБА_5, ставшее возможным благодаря достигнутому движениями ФАТХ и ХАМАС соглашению, стало важним шагом в направлений преодоления раскола между палестинцами, продолжающегося более 10 лет. Об этом заявил в среду помощник генерального секретаря ООН по политическим вопросам ОСОБА_9 на заседании Совета Безопасности по ближневосточному урегулированию. По его словам, последние события в регионе, несмотря на "затянувшуюся негативную тенденцию" в палестино-израильском урегулировании, дают "основания для осторожного оптимизма". Как напомнил ОСОБА_9, 2 октября премьер-министр ОСОБА_8 Хамдалла прибыл в ОСОБА_5 с делегацией из 150 человек, включая министров иностранньїх дел и глав ключевых агентств, а на следующий день правительство провело первое совещание в анклаве с 2014 года. 12 октября ФАТХ и ХАМАС подписали соглашение, которое позволяет ПНА возобновить деятельность в секторе ОСОБА_5, а уже 1 ноября администрация возьмет под свой контроль погран-переходы анклава, отметил он.

Також за ІКП: «...ОСОБА_10 снова откроет главний для ОСОБА_5 с точки зрения торговли пункт пропуска, а также расширит палестинскую рыбацкую зону во вторник, если режим тишины на границе будет сохраняться. "Министр оборони ОСОБА_10 Либерман в воскресенье заявил, что в случае сохранения тишиы на границе между Израилем и Газой, еврейское государство опять откроет главний пункт пропуска к палестинскому анклаву.

Як повідомляє Міжнародна Амністія у доповіді 2016/17 "Права людини в сучасному світі, палестинские вооружённые группировки в ОСОБА_5 время от времени неизбирательно стреляли ракетами и минами по Израилю, не причинив смертей и серьёзных увечий. Израильская армия отреагировала авиаударами и артиллерийским, огнём...".

Таким чином, у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території ОСОБА_8 відбуваються відкриті військові дії.

З огляду на вищевказане, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території ОСОБА_8, у тому числі в ОСОБА_5, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між ОСОБА_8 та Ізраїлем.

Отже з огляду на необґрунтованість історії переслідування позивача, суд зазначає, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із положеннями частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 (61170 АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2019 року.

Суддя Мельников Р.В.