Справа № 1640/3044/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 р. Справа № 1640/3044/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Стороженко Н.Ю.

спеціаліста : ОСОБА_3

розглянувши у режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Л.О. Єресько, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 31.10.18 року по справі № 1640/3044/18

за позовом ОСОБА_4

до Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.10.2018 року адміністративний позов ОСОБА_4 (зареєстрована: АДРЕСА_1; фактично проживає: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (проспект Свободи, 66, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 24.07.2015 П/В 39610 щодо припинення виплати державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19.01.2018 П/В 39610 щодо закриття особового рахунку ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області () поновити нарахування та виплату державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), починаючи з 01.08.2015.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнено на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що на підставі інформації, отриманої від ДМС в порядку електронного обміну, про відсутність відмітки на довідці внутрішньо переміщеної особи, що в силу діючого на той час законодавства мало наслідком її недійсність, розпорядженням від 24.07.2015 ОСОБА_4 було припинено виплату соціальної допомоги. Повторно протягом 2015 - 2018 років позивач не зверталася до управління із заявами про продовження дії довідки та відповідно соціальних виплат. Тому вважає, що дії та рішення відповідача ґрунтувалися на нормах закону.

В судовому засіданні відповідач вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_4 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_3, виданого Ц-Міським РВ Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області 07.10.2010, копія якого залучено до матеріалів справи (а.с. 7).

Згідно паспортних відомостей зареєстрованим місцем проживання позивача є Донецька область, м. Горлівка.

Як вбачається до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 351560 від 12.06.2012, позивачу встановлена третя група інвалідності (інвалід з дитинства) безстроково з 29.05.2012 (а.с. 11).

Відповідно до довідки від 11.12.2014 № НОМЕР_2 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції ОСОБА_4, що постійно проживала в Центральноміському районі м. Горлівка, Донецької області, перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в м. Кременчук на зазначену в довідці адресу (а.с. 10).

Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_4 11.12.2014 звернулася до управління із заявою про взяття її на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с. 26), де позивачу була призначена державна соціальна допомога особі з інвалідністю з дитинства ІІІ групи у відповідності до умов Закону України «ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю», а також адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, відповідно до постанови КМУ від 01.10.2014 № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», яку позивач отримувала з грудня 2014 року по липень 2015 року.

Далі розпорядженням начальника управління від 24.07.2015 п/в 39610 припинено виплату допомоги ОСОБА_4 з 01.08.2015 до з'ясування (відсутня відмітка ДМС) (а.с. 47). З посиланням, що відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення мав підтверджуватися довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видавалася відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 509 (із змінами) (надалі - Порядок № 509).

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» заява про призначення державної соціальної допомоги подається інвалідом з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання.

Для внутрішньо переміщених осіб фактичне місце проживання підтверджується довідкою внутрішньо переміщених осіб (ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Тож приймаючи до уваги, що позивач не зверталася до управління із заявами про продовження дії довідки та відповідно соціальних виплат протягом 2015 -2018 років, то розпорядженням начальника управління від 19.01.2018 п/в 39610 закрито особовий рахунок ОСОБА_4 з 01.08.2015 у зв'язку з перебуванням на обліку як переміщеної особи (скасування довідки ВПО) (а.с. 37).

Частково задовольняючи позов судом першої інстанції зроблено висновок, що оскаржувані позивачем розпорядження начальника управління від 24.07.2015року та від 19.01.2018 року не в повній мірі відповідають вимогам Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України наведені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, якими є, зокрема, прийняття (вчинення) таких рішень, (дій, бездіяльності) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований законом "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII ).

Відповідно до статті 7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.

Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Тобто, виходячи з приписів наведених норм, реалізація права на отримання соціальної допомоги пов'язана з фактом реєстрації особи як внутрішньо переміщеної особи, що має бути підтверджено відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року (в редакції Постанови КМ № 352 від 08 червня 2016 року) (далі Порядок № 509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Відповідно до статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Згідно статті 1 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" від 16 листопада 2000 № 2109-III, (надалі - Закон № 2109-ІІІ), право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сімї та дітей, організовує роботу щодо призначення виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала державну соціальну допомогу як особа з інвалідністю з дитинства ІІІ групи відповідно до умов ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 № 2109-ІІІ Цей Закон відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Підставами для припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені ст. 14 Закону № 2109-ІІІ, серед яких:

1) виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини:

2) у разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

З аналізу норм Закону, вбачається, що жодних додаткових умов для припинення означеної соціальної виплати, зокрема, такої підстави, як відсутність у особи реєстрації її як внутрішньо переміщеної, нормами цього Закону не передбачено.

Також, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII (набрав чинності з 13 січня 2016 року) внесено зміни, зокрема до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Згідно цієї редакції Закону норми про встановлення шестимісячного строку дії довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та необхідність таким особам повторно звертатися за фактичним місцем свого проживання до уповноваженого органу з метою продовження дії такої довідки на наступні шість місяців, були скасовані.

Новою редакцією ч. 1 ст. 4 цього Закону встановлено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, з аналізу вбачається, що, а ні нормами Закону від 24.12.2015 № 921-VII, а ні перехідними положеннями до нього не передбачено, що раніше видані довідки мають замінюватися на інші.

Приписами статті 4 Закону України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю встановлено, період, на який призначається державна соціальна допомога, а саме: державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 351560 від 12.06.2012, позивачу встановлена третя група інвалідності (інвалід з дитинства) безстроково з 29.05.2012 (а.с. 11).

Таким чином, ні нормами Закону від 24.12.2015 № 921-VII, а ні перехідними положеннями до нього не передбачено, що раніше видані довідки мають замінюватися на інші.

Крім того, необхідно зазначити, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в Україні, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії за віком.

Відповідно статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Колегія суддів також звертає увагу на дотримання принципу верховенства права, який передбачає дотримання, в тому числі вимог, «законності», яким передбачається можливість втручання у основоположні свободи. Так, у рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Other sv. Greece) заява № 25701/94,пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як зазначено у п.п. 50-51 рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.05.2018 у справі № 805/402/18-а у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеної особи, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Однак, реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Надаючи оцінку оскаржуваним діям відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що вплив на права позивача мали не дії, прийняті ним розпорядження, а саме:

- розпорядження начальника управління від 24.07.2015 п/в 39610 про припинення виплати допомоги ОСОБА_4 з 01.08.2015 до з'ясування (відсутня відмітка ДМС) (а.с. 47);

- розпорядження начальника управління від 19.01.2018 п/в 39610 закрито особовий рахунок ОСОБА_4 з 01.08.2015 у зв'язку з перебуванням на обліку як переміщеної особи (скасування довідки ВПО) (а.с. 37).

Обґрунтованих пояснень ні суду першої, ні до суду апеляційної інстанції з того приводу на підставі яких норм посадові особи відповідача застосували такі повноваження суду не надано, зокрема, якими нормами передбачено припинення виплат до з'ясування, яка процедура цього з'ясування, який результат проведеного з'ясування тощо. Також, чи здійснювалися відповідачем якісь дії між розпорядженням про припинено позивачу виплат з 01.08.2015 аж до розпорядження від 19.01.2018 про закриття рахунку (з підстав скасування довідки). Доказів скасування довідки ВПО позивача суду на надано.

Таким чином, надаючи оцінку цим розпорядженням, колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення не враховано всі обставини, які мали бути взяті ним до уваги для об'єктивного вирішення ситуації, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин станом на 20.10.2014), згідно умов якого факт внутрішнього переміщення мав підтверджуватися довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка видавалася відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 509 (із змінами) (надалі - Порядок № 509), яка мала строковий характер та повинна була оновлюватися внутрішньо переміщеною особою кожні шість місяців та зазначає, що такий порядок накладав надмірний тягар на внутрішньо переміщених осіб, які і так зазнали серйозного негативного впливу на організацію свого життя у зв'язку із збройним конфліктом, тимчасовою окупацією, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру у місці їх постійного проживання.

Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України та Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов'язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо необхідності вийти за межі позовних та з метою повного та ефективного захисту прав позивача визнати протиправними та скасувати 1) розпорядження начальника управління від 24.07.2015 п/в 39610 про припинення виплати допомоги ОСОБА_4 з 01.08.2015 до з'ясування (відсутня відмітка ДМС) (а.с. 47) та 2) розпорядження начальника управління від 19.01.2018 п/в 39610 закрито особовий рахунок ОСОБА_4 з 01.08.2015 у зв'язку з перебуванням на обліку як переміщеної особи (скасування довідки ВПО) (а.с. 37).

Згідно із ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею ст.316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.10.2018 року по справі № 1640/3044/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін О.А.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Калиновський В.А.
Повний текст постанови виготовлений 13.03.2019 року