Справа № 826/15949/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Рейтаровської О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року

у справі №826/15949/17 (розглянутої у письмовому порядку за правилами загального провадження)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у місті Києві

треті особи: Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", Комунальне підприємство Мирнопільської сільської ради "Результат"

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у місті Києві, треті особи: Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", Комунальне підприємство Мирнопільської сільської ради "Результат", в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд визнати протиправними реєстраційні дії Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) індексний номер: 38021969 від 08.11.2017, номер запису про право власності: 23260765 від 06.11.2017 за ПАТ «Укрсоцбанк».

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що державним реєстратором Коровайко О.С., вчинено реєстраційну дію та не враховано, при цьому те, що статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Також вважає, що відповідачем при відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, як передбачено в ст. 37 Закону України «Про іпотеку», протиправно зареєстрував право власності на квартиру.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано протиправними реєстраційні дії державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві. Скасовано рішення Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу) індексний номер: 38021969 від 08.11.2017, номер запису про право власності: 23260765 від 06.11.2017 за ПАТ «Укрсоцбанк».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" подало апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також на порушення правил підсудності.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції, дійшов помилкових висновків про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідач та треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04.04.2007 між позивачем (позичальник) та ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) укладено кредитний договір №032/29-095К, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 180000,00 доларів США зі сплатою 12,50 процентів річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між сторонами укладено договір іпотеки від 04.04.2017, відповідно до умов якого в іпотеку передана двокімнатна квартира № 37, по бульвару Дарницький, 8 у м. Києві.

Згідно з пунктом 4.5 вказаного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

ПАТ «Укрсоцбанк» звертався до позивача із повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання залишку заборгованості за основним зобов'язанням - в порядку та у спосіб, передбачений релевантним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що надані Департаментом з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) матеріали реєстраційної справи свідчать, що 08.11.2017 ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем внесено відповідний запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 38021969 від 08.11.2017.

Позивач, вважаючи, що вказані дії та рішення відповідача є протиправними та такими, що призводять до порушення його прав та інтересів, звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

Суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, застосовуючи при цьому те законодавство, яке було чинне на час винесення спірного рішення.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами..

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір суди мають вирішувати за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №817/1048/16 від 04 квітня 2018 року та у справі №826/19487/14 від 29 травня 2018 року, у справі № 8/10/7008/15 від 05 грудня 2018 року також у справі № 810/1701/16 від 12 грудня 2018 року

Так, у зазначених постановах зазначено, що врахоуючи те, що спірні правовідносини повізані із захистом права влансоті позивача та з виконанням умов договору іпотеки, Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір включаючи вимоги до приватного нотаріуса (державного реєстратора), не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Отже, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно від позивача до третьої особи, що вказує на наявність спору про право.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року - скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Коровайко Оксани Сергіївни філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради "Результат" у місті Києві, треті особи - Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", Комунальне підприємство Мирнопільської сільської ради "Результат" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України..

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 07 березня 2019 року.