Справа № 240/384/19
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
11 березня 2019 року м. Житомир справа № 240/384/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Громадська організація "Проти придурків та ідіотів", до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Представництво МВФ в Україні, про визнання бездіяльності, зобов'язання розглянути п.3 заяви від 12.12.2019, -
28.01.2019 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, у якій він просить:
- визнати бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неналежного розгляду п.3 заяви ОСОБА_1Є від 12.12.2019, у частині відмови направити до представництва МВФ акт реагування на порушення прав ОСОБА_1, визначених Законом, з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву від 04.09.2018;
- зобов'язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути п.3 заяви ОСОБА_1Є від 12.12.2019, а саме щодо направлення до представництва МВФ акту реагування на порушення прав ОСОБА_1, визначених Законом України Про звернення громадян, з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву від 04.09.2018.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що представництво МВФ в Україні не надало йому відповідь на заяву від 04.09.2018. Тому спільно з Громадською організацією "Проти придурків та ідіотів" позивач звернувся із заявою у порядку Закону України «Про звернення громадян» до відповідача, в якій просив направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника, визначених Законом, з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву. Відповідачем 14.01.2019 направлено на адресу позивача відповідь, в якій, на думку позивача, жодним чином про прохання направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника, визначених Законом, з метою їх усунення та надання відповіді на заяву не згадується. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає неправомірною та просить зобовязати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути п.3 заяви ОСОБА_1Є від 12.12.2019, а саме щодо направлення до представництва МВФ акту реагування на порушення прав ОСОБА_1, визначених Законом України «Про звернення громадян», з метою їх усунення та надати відповідь на його заяву від 04.09.2018.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 04.02.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
04.03.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив (а.с. 31-34), в якому він пояснив, що заперечує проти доводів позивача та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що оскільки Представництво МВФ не є належним субєктом звернення у розумінні Закону України «Про звернення громадян» та органом, на відносини з яким не поширюється сфера застосування Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», то правових підстав для вжиття заходів реагування відповідача стосовно Представництва МВФ не було. Крім того, відповідач у відзиві заперечує свою бездіяльність, оскільки звернення позивача було розглянуто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», за результатами розгляду якого на адресу позивача була надана відповідь від 14.01.2019 №5/15-331675.18/06-121.
Крім того, у пункті 2 відзиву на позовну заяву відповідачем викладене клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Суд зазначає, що викладення заяв та клопотань як у відзиві на адміністративний позов, так і у поясненнях по суті позову або відзиву, не передбачене чинними нормами процесуального законодавства та суперечить положенням статей 162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Станом на 11.03.2019 треті особи правом на подання пояснень щодо позову у строк та у порядку, визначеному статтею 165, частиною 3 статті 261 КАС України не скористалися.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів», відповідно до Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон України №393/96-ВР) звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою в якій, крім іншого, просив направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника визначених Законом з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву. У заяві вказував про те, що Постійним представником МВФ в Україні не надано відповідь на звернення позивача від 04.09.2018, та те що відмова у наданні відповіді на звернення є незаконною і має ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 213-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що потребує реагування з боку Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (а.с. 8).
14.01.2019 представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_2 направлено на адресу позивача відповідь №5/15-331675.18/06-121, в якій, зазначено про те, що Голова Представництва Міжнародного валютного фонду та члени його персоналу користуються привілеями та імунітетами відповідно до Розділу 8 статті ХІ Статей Угоди Міжнародного валютного фонду, прийнятих 22.07.1944, зокрема імунітетом від юрисдикції стосовно дій при виконанні своїх офіційних обовязків, за винятком випадків, коли МВФ відмовляється від такого імунітету. Крім того, у наданій на звернення позивача відповіді зазначено, що підстави для застосування заходів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за зверненням позивача від 12.12.2018 відсутні (а.с. 9).
На думку позивача, відповідач неналежно розглянув його звернення, оскільки у надісланій відповіді жодним чином про прохання направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника визначених законом з метою їх усунення та надання відповіді на заяву не згадується, таким чином позивач вважає, що відповідачем допущено бездіяльність стосовно розгляду його звернення, яка є протиправною.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України від 23.12.1997 №776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон України №776/97-ВР), метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України №776-97-ВР, сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.
Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України №393/96-ВР.
Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України №776/97-ВР, при розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.
12.12.2018 до відповідача надійшло звернення ОСОБА_1 та Громадської організації "Проти придурків та ідіотів" від 12.12.2018 №20 щодо порушення Представництвом МВФ права на звернення (а.с. 8).
Перевіривши зазначене звернення, представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 14.01.2019 №5/15-331675.18/06-121 (а.с. 9) повідомив позивача про відсутність правових підстав для вжиття заходів реагування у звязку з тим, що сфера дії Закону України №776/97-ВР, який регулює діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не поширюється на правовідносини, що виникають між громадянином України й міжнародними організаціями.
Не погоджуючись зі змістом відповіді представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, позивач оскаржив бездіяльність відповідача до суду, вважаючи, що пункт 3 його звернення від 12.12.2018 №20, який стосувався скерування до Представництва МВФ актів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, було розглянуто неналежним чином.
Суд звертає увагу позивача на те, що, по-перше, бездіяльність субєкта владних повноважень - це його пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за зверненням особи).
Оскільки звернення позивача було розглянуто відповідно до вимог Закону України №393/96-ВР з наданням відповідних роз'яснень, дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не можуть бути кваліфіковані як бездіяльність.
По-друге, слід наголосити, що Міжнародний валютний фонд є міжнародною організацією та спеціалізованою установою Організації Обєднаних Націй. Спеціалізовані установи ООН є субєктами міжнародного права та наділені відповідною правосубєктністю.
Зміст міжнародної правосубєктності розкривають, зокрема, права міжнародних організацій: права на привілеї й імунітети; права створювати норми міжнародного права (права на укладення договорів із державами, міжнародними організаціями, іншими субєктами міжнародного права); права обміну представництвами з державами та міжнародними організаціями.
Одним з істотних елементів міжнародної правосубєктності міжнародної організації є наявність у неї привілеїв та імунітетів, які є необхідною умовою існування власної волі міжнародної організації. Саме наявність привілеїв та імунітетів у міжнародної організації є гарантією її відповідного правового статусу, який би забезпечував реалізацію поставлених перед нею завдань і виключав негативний вплив держави місцезнаходження штаб-квартири організації або її територіального представництва на її на внутрішні та зовнішні справи.
Відповідно до підпункту «е» пункту «іі» розділу І статті 1 Конвенції про привілеї та імунітети спеціалізованих установ ООН, учасником якої є Україна з 13.04.1966, Міжнародний валютний фонд є спеціалізованою установою ООН, яка сприяє економічному зростанню та зайнятості шляхом надання тимчасової фінансової підтримки країнам.
Відповідно до пункту «а» статті 19 Конвенції про привілеї та імунітети спеціалізованих установ ООН, посадові особи спеціалізованих установ не підлягають судовій відповідальності за сказане або написане ними та за всі дії, здійснені ними в якості посадових осіб.
Голова Представництва МВФ та члени його персоналу користуються привілеями та імунітетами відповідно до розділу 8 статті XI Статей Угоди Міжнародного валютного фонду, прийнятих 22.07.1944, зокрема імунітетом від юрисдикції стосовно дій під час виконання своїх офіційних обовязків, за винятком випадків, коли Міжнародний валютний фонд відмовляється від такого імунітету.
Окрім цього, згідно з частиною першою статті 1 Закону України №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення
Оскільки Представництво МВФ не є належним субєктом звернення у розумінні Закону України №393/96-ВР та органом, на відносини з яким поширюється сфера застосування Закону України №776/97-ВР, правових підстав для вжиття заходів реагування відповідача до Представництва Міжнародного валютного фонду в Україні не було.
З огляду на те, що звернення позивача від 12.12.2018 №20 було розглянуте відповідно до вимог Закону України №393/96-ВР із наданням розяснень згідно з пунктом 2 частини третьої статті 17 Закону України №776/97-ВР, та відповідь на яке направлено на адресу ОСОБА_1 листом від 14.01.2019 №5/15-331675.18/06-121, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, виходячи зі змісту звернення, а також наведених вище положень Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, та у спосіб, що передбачені положеннями Конституції та Законів України, у зв'язку із чим позов не підлягає задоволенню.
Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі та відмовою у задоволенні позовних вимог, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 11 березня 2019 року.

Суддя О.В. Єфіменко