Справа № 540/100/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/100/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Херсонська виправна колонія (№ 61)" про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до Державної установи "Херсонська виправна колонія (№ 61)" (далі-відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 9612,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 29.10.2015р. по 25.02.2019р. у сумі 166455,00 грн.; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання відповідача у місячний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили подати до суду звіт про його виконання.

Ухвалою від 11.01.2019р. провадження у справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження на 28.01.2019р.

Ухвалою суду від 25.01.2019р. позивачу повернута заява про уточнення розміру позовних вимог, на підставі ч.7 ст.47 КАС України, тобто у зв'язку із поданням заяви без дотримання вимог процесуального законодавства.

У судове засідання, призначене на 28.01.2019р. сторони не прибули. Представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 28.01.2019р. позивачу наданий строк на подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 14.02.2019р. позов залишений без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвала суду виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою суду від 01.03.2019р. постановлено проводити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження, на підставі клопотань сторін про розгляд справи у письмовому проваджені.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 13.08.2004р. по 28.10.2015р. позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Відповідно до наказу №48 від 21.10.2015р. позивача звільнено з державної установи Херсонська виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№61)- міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня, на підставі п. 63 «Ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням) з 28.10.2015р. Однак, позивачу не виплачено одноразову грошову допомогу при звільнені. Вказане позивач вважає протиправним, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній не визнає позовні вимоги з огляду на наступне. Так, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 жодного разу не звертався до адміністрації установи з вимогою виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільнені. Також, посилаючись на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі-Закон №2262) зазначає, що необхідною умовою набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби є наявність у особи права на пенсію. Відповідно до положень вказаного Закону пенсія за вислугою років, незалежно від віку, призначається особам, якщо вони звільнені зі служби та на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше. Також відповідач посилається на Постанову КМУ від 17.07.1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» та зазначає, що відповідно до положень вказаної постанови, особи звільнені зі служби за власним бажанням без права на пенсію, права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не мають.

Враховуючи, що вислуга років позивача складає 12р. 7міс. 08 дн., відповідач вважає, що позивач не має права на пенсію, а отже і права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідач зазначає, що на день звільнення адміністрація установи повністю розрахувалась з позивачем по заробітній платі та всім обов'язковим виплатам.

На підставі викладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено, що на підставі Наказу №55 о/с від 13.08.2004р. ОСОБА_1 проходив службу у Херсонській виправній колонії УДДУ ПВП в Херсонській області.

Відповідно до наказу №48 від 21.10.2015р. ОСОБА_1 звільнено з Херсонської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№61) - міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня, у запас ЗС України на підставі п. 63 «Ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням) з 28.10.2015р.

Календарна вислуга років позивача у Збройних Силах України становить 12 років 7 місяців 08 днів.

Вказані факти сторонами визнані та не оспорюються.

При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено грошову допомогу у розмірі 25% щомісячного грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби з тих підстав, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. За позицією відповідача, оскільки на час звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України (21.10.2015 року) позивач не набув права на пенсію на умовах, визначених зазначеним Законом № 2262-ХІІ, то відповідно він не набув і право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону.

Спірним у даній справі є право позивача на одноразову грошову допомогу при звільненні.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні обставини та приписи законодавства (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічне положення закріплено в абзаці четвертому пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 р. № 393 (далі - Порядок № 393), за змістом якого військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 Порядку № 393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям особою права на пенсію.

Отже, системний аналіз наведених положень Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" дає підстави для висновку, що ч. 2 ст. 9 цього Закону встановлює дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, зокрема, це особи, які мають право на пенсію та звільнені зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини за наявності вислуги років 10 років і більше.

Водночас, згідно з абзацом четвертим пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17.07.1992 р. № 393 (далі - Порядок № 393) особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із аналізу зазначеної норми вбачається, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби пов'язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.10.2018р. у справі № 826/27472/15

Позивач звільнений із Державної кримінально-виконавчої служби України із званням прапорщика внутрішньої служби, підставою для звільнення є пункт 63 «Ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням), календарна вислуга років позивача при звільненні складає 12 років 7 місяців 08 днів. Посада, яку займав позивач, відноситься до категорії посад, служба на яких дає право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ.

Отже, за наведених обставин позивач набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Одноразова грошова допомога особам рядового і начальницького складу, звільненим зі служби, нараховується з окладів за останніми штатними посадами, займаними перед звільненням, окладів за спеціальними званнями, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру (надбавок, доплат) та премій (обчислених як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців), крім одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що були їм нараховані в останньому повному календарному місяці служби перед звільненням (п.18.2 Інструкції №222).

Суд звертає увагу, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Аналогічна правова позиція зазначена в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці".

Тому, виходячи з приписів статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" одноразова грошова допомога підлягає розрахунку в розмірі 25 відсотків саме місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вказана позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 18.04.2018р. у справі №804/16182/15, 25.04.2018р. у справі № 823/64/16.

Згідно з довідкою №27/10 від 22.01.2019р. про доходи ОСОБА_1 за період з жовтня 2014р. по жовтень 2015р., позивачу за останній відпрацьований місяць перед звільненням (вересень 2015 року) нараховано грошове забезпечення в розмірі 2787,56 грн.

При цьому суд не бере до уваги довідку про доходи №27/4-16 від 14.01.2019р., оскільки вона, на відміну від наданої відповідачем на вимогу суду довідки №27/10 від 22.01.2019р., подана не в оригіналі та складена не на бланку установи.

Підсумовуючи викладене в даному випадку суд розраховує 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до посадового (місячного) окладу, що передував події (звільненню), з якою пов'язана відповідна виплата, а саме 2787,56 грн.

Виходячи з викладеного, 25 % місячного грошового забезпечення складає 696,89 грн. (2787,56 грн. х 25 %).

Отже, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті позивачу за 10 повних відпрацьованих календарних років становить 8362,68 грн. (696,89 грн. х 12 років).

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років служби у розмірі 8362,68 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 29.10.2015р. по 25.02.2019р. у сумі 166455,00 грн. суд зазначає наступне.

Позивач, посилаючись на ст.ст.116, 117 КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі-Порядок №100) просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 166455,00 грн.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїх рішеннях, зокрема, у справах №806/2164/16 (постанова від 30.01.2019р.), № 814/2563/16 (постанова від 12.12.2018р.) неодноразово висловлював позицію, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Таким чином, у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вказана позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 25.04.2018р. у справі №823/64/16.

В даному випадку суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з Державної кримінальної виконавчої служби, зокрема одноразової грошової допомоги при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що станом на день звільнення позивача спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників кримінальної виконавчої служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосувати норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення працівника з органів Державної кримінальної виконавчої служби.

Аналогічну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2018 року по справі № 806/1183/16.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою №27/10 від 22.01.2019р. про доходи ОСОБА_1 за період з жовтня 2014р. по жовтень 2015р. повними відпрацьованими календарними місяцями, які передували місяцю звільнення були серпень 2015р. та вересень 2015р. (загальна кількість днів за вказані місяці становить 31 + 30 = 61 день).

Загальна сума заробітної плати за серпень та вересень 2015 року відповідно до вищевказаної довідки № 27/10 становить 5559,39 грн (2771,83 +2787,56).

Середньоденна заробітна плата за серпень та вересень 2015 року становить 91,14 грн. (5559,39 грн / 61 день).

Час затримки розрахунку становить 848 робочих днів (з 21.10.2015 р. по 11.03.2019).

Отже, середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 77286,27 грн. (середньоденний заробіток 91,14 грн. х 848 днів) та підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати у десятиденний термін з моменту набрання рішення законної сили звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Статтею 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд вважає, що зобов'язати надати такий звіт, це право суду, а не обов'язок, а тому суд, в даному спорі не вбачає підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст. 383 КАС України, особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи "Херсонська виправна колонія (№ 61)" (, м. Херсон, вул. Дружби, 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 8362 (вісім тисяч триста шістдесят дві) грн. 68 (шістдесят вісім) коп.

Стягнути з Державної установи "Херсонська виправна колонія (№ 61)" (, м. Херсон, вул. Дружби, 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги, в сумі 77286 (сімдесят сім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 27 (двадцять сім) коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 106030000