Справа № 807/967/17
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2019 року м. Ужгород№ 807/967/17
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача ОСОБА_2;

представника відповідача ОСОБА_3;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Мукачівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі (далі відповідач) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні відповідача - управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі було замінено на правонаступника - Мукачівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на наказом від 24.03.2017 року №10-ос її було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, у звязку із скороченням чисельності. Однак, позивач наголошувала, що порівняно з іншими спеціалістами, які залишилися працювати на відповідача, вона має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а також є вдовою і має на утриманні сина, а відтак мала переважне право залишитися на роботі, проте при звільнені відповідачем не було узято цього до уваги. Таким чином, позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі. Крім того пояснила, що внаслідок проведеної реорганізації у відділі в якому вона працювала, була скорочена посада провідного спеціаліста, однак кількість посад головних спеціалістів відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії у Мукачівському ОУПФУ Закарпатської області залишилася такою, як і до реорганізації - 7 посад, жодну з яких їй запропоновано під підпис не було.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з мотивів викладених у запереченні на позовну заяву, вказавши на наступне. 01.12.2005 року згідно заяви позивача, наказом відповідача №38-О її було призначено на посаду головного спеціаліста по роботі із зверненнями громадян відділу з призначення пенсій, як таку, що пройшла за конкурсом. Представник відповідача зазначав, що під час перебування на зазначеній посаді позивач свої функціональні обовязки виконувала не в повному обсязі та проявляла себе, як не кваліфікований спеціаліст, зокрема неодноразово при проведенні атестації працівників, а саме: 04.12.2007 р., 30.11.2010 р., 21.11.2013 р. кваліфікаційна комісія приходила висновку, що позивач відповідає займаній посаді тільки умовно та атестована при умові підвищення рівня знань. З 22.01.2014 р. згідно нового затвердженого штатного розпису, посада головного спеціаліста-програміста відділу персоніфікованого обліку, яку з 01.12.2006 р. займала позивач, згідно наказу №24-О була ліквідована, у звязку з чим їй було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу з виплати пенсії. 31.07.2015 р. відповідно до наказу №35 було ліквідовано відділ з виплати пенсії та створено відділ з питань призначення, перерахунку, та виплати пенсії, а позивача 21.09.2015 р. відповідно до наказу №42-ос призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій. Позивач на вказаній посаді проходила стажування в період з 17.08.2015 р. по 31.08.2015 р., проте керівник стажування ОСОБА_4 видав довідку про незадовільну оцінку результатів стажування. Представник відповідача наголошував, що на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії позивач не виконувала свої функціональні обовязки, їй неодноразово робилися зауваження по роботі, що підтверджується доповідними записками, а саме: 29.01.2015 р., 03.08.2015 р., 03.08.2015 р., 03.08.2015 р., 12.08.2015 р. і т.д. Таким чином, у звязку з виявленими порушеннями у роботі, на нарадах розглядалося питання про невідповідність позивача займаній посаді та подальше її звільнення. Але через сімейні обставини позивача, відповідачем було надано їй шанс для самовдосконалення та здобуття навичок у роботі. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 р. №988 «Деякі питання функціонування управління Пенсійного фонду України» згідно якої була проведена реорганізація управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області шляхом приєднання до Мукачівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області. Позивача було ознайомлено з наказом від 12.01.2017 р. №2-ос, згідно якого її попереджено про наступне вивільнення, у звязку із скороченням посад. Так, після проведення реорганізації відбулося скорочення штату по всіх структурних підрозділах відповідача. Таким чином, 24.03.2017 р. позивача було звільнено з відділу питань призначення, перерахунку та виплати пенсії, як таку, що за умовами стажування за відповідні роки та проведеними атестаціями виявилася до роботи менш кваліфікованою, порівняно із спеціалістами, що залишилися на роботі. Таким чином, представник відповідача наголошував, що відповідачем було правомірно звільнено позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій, у звязку з скороченням штату.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач згідно наказу від 01.12.2005 р. №38-О працювала в управлінні Пенсійного фонду України в Свалявському районі (а.с. 25).

Згідно наказу від 21.09.2015 року №42-ос позивача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 р. №988 «Деякі питання функціонування управління Пенсійного фонду України» була проведена реорганізація управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області шляхом приєднання до Мукачівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 р. №988 «Деякі питання функціонування управління Пенсійного фонду України», управлінням Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області було винесено наказ від 12.01.2017 р. №2-ос «Про попередження про вивільнення працівників управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області» (а.с. 42).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з наказу управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області від 12.01.2017 р. №2-ос, позивача - головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії було попереджено про наступне вивільнення, а також в п. 2 даного наказу зазначено: «запропонувати особам вказаним у п. 1 цього наказу, іншу роботу в Мукачівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області протягом двох місяців з дня попередження».

З наказом управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області від 12.01.2017 р. №2-ос позивача було ознайомлено 12.01.2017 року, що підтверджується її особистим підписом на даному наказі (а.с. 42, зворотній бік).

В подальшому, згідно наказу управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області від 24.03.2017 року № 10-ОС позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області, у звязку із скороченням чисельності відповідно до ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 43, зворотній бік).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Закон України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи по суті твердження відповідача про те, що позивача було звільнено із займаної посади, як таку що за умовами стажування за відповідні роки та проведеними атестаціями виявилася такою, що не відповідає займаній посаді, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) професійна компетентність - здатність особи в межах визначених за посадою повноважень застосовувати спеціальні знання, уміння та навички, виявляти відповідні моральні та ділові якості для належного виконання встановлених завдань і обовязків, навчання, професійного та особистісного розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за невиконання або неналежне виконання посадових обовязків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Так, згідно ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення може бути незявлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у звязку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Таким чином, ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлені виключні підставою для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення.

Так, на підтвердження невідповідності позивача займаній посаді, представник відповідача надав до суду Доповідні записки від 23.01.2006 р., від 12.08.2015 р., від 03.08.2015 р., від 29.01.2015 р. (а.с. 26, 34-38), Атестаційні листи від 04.12.2007 р., від 30.11.2010 р., 21.11.2013 р. про те, що позивач відповідає займаній посаді умовно та атестована при умові підвищення рівня знань (а.с. 28-30), Висновок керівника стажування ОСОБА_4 від 31.08.2015 р. та Довідку від 31.08.2015 р. про незадовільну оцінку позивача за результатами стажування з 17.08.2015 р. по 31.08.2015 р. на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплату пенсії (а.с. 39-40).

Враховуючи вище викладене, суд зазначає, що при дотриманні вимог встановлених чинним законодавством України, невідповідність позивача займані посаді могло слугувати підставою звільнення за іншими пунктами ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Однак, як підтверджується наказом від 24.03.2017 року № 10-ОС та не заперечувалося сторонами, позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а саме: у звязку із скороченням чисельності державних службовців.

Таким чином, відповідач, як субєкт призначення в оскаржуваному наказі від 24.03.2017 року № 10-ОС не посилався, як на підставу звільнення позивача із займаної посади на її невідповідність займаній посаді.

Згідно ч. 1 ст. 66 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

Як встановлено судом в ході розгляду справи по суті та не заперечувалося сторонами, відповідач не застосовував до позивача дисциплінарні стягнення встановлені ч. 1 ст. 66 Закону України «Про державну службу».

Згідно до вимог абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи те, що підставою винесення відповідачем, як субєктом владних повноважень, оскаржуваного наказу та звільнення позивача із займаної посади слугувало саме скорочення чисельності державних службовців, яке відбулося у звязку з реорганізацією державного органу, а не питання щодо відповідності позивача займаній посаді, відтак суд констатує, що предметом розгляду в межах даної справи є додержання встановлених вимог законодавства України при звільненні з державної служби за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Так, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Отже, з аналізу п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вбачається, що звільнення державного службовця, у звязку зі скороченням чисельності державних службовців, можливе виключно у разі коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому суд констатує, що п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» є імперативною нормою, яка прямо вказує правила поведінки субєкта владних повноважень та містить веління держави здійснювати чітко означені дії, не допускати ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов'язків суб'єктів.

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, згідно вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу» відповідач, як субєкт владних повноважень, у разі звільнення зі служби у звязку зі скороченням чисельності державних службовців, зобовязаний був запропонувати позивачеві іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої запропонувати - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, чинним законодавством не визначено можливість субєкта владних повноважень, у разі звільнення зі служби через скорочення чисельності державних службовців, обирати варіант поведінки та на свій розсуд пропонувати або не пропонувати особі іншу посаду (роботу) у цьому державному органі.

Натомість, як підтверджується наявними матеріалами справи та не заперечувалося сторонами, при звільненні позивача з роботи, у звязку зі скороченням чисельності державних службовців, відповідач не запропонував їй жодної посади державної служби, що є порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Доказів протилежного відповідач до суду не надав.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обовязками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Суд відхиляє посилання відповідача про те, що після реорганізації, внаслідок скорочення штату працівників вакантних посад в Мукачівському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області не було, з огляду на наступне.

Так, згідно штатного розпису працівників апарату управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі, станом на 01.01.2017 року у відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій були наявні наступні посади: начальник відділу 1 посада, заступника начальника відділу 1 посада, головний спеціаліст 7 посад, провідний спеціаліст 1 посада (а.с. 46).

У відповідності до штатного розпису працівників апарату Мукачівського обєднаного управління Пенсійного фонду України по Свалявському районі станом на 31.03.2017 року у відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій були наявні наступні посади: начальник відділу 1 посада, заступника начальника відділу 1 посада, головний спеціаліст 7 посад (а.с. 46, зворотній бік).

Отже, згідно штатного розпису, посада позивача - головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій не була скорочена.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому згідно вимог ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, законодавством України визначаються гарантії захисту прав працівника, у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу, а саме: переведення працівника за його згодою на іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої на іншу роботу.

Виходячи з вище викладеного, суд констатує, що право на звільнення позивача з роботи, у зв'язку скорочення чисельності або штату державних службовців могло виникнути у відповідача виключно у випадку неможливості переведення позивача за його згодою на іншу роботу.

У відповідності до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однак, відповідачем не було дотримано вимог Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, оскільки за відсутності факту скорочення посади, яку обіймала позивач (головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії), відповідачем на власний розсуд не було запропоновано позивачеві жодної посади, при цьому доказів відсутності вакантних посад та неможливості перевести позивача на інші наявні посади з урахуванням спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та стану здоров'я останнього - відповідачем до суду не було надано.

Відповідно відсутні і докази відмови позивача щодо переведення її на інші посади наявні у відповідача.

Таким чином, не дотримання відповідачем, вимог законодавства України при звільненні позивача призвело до порушення її трудових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийняття ним наказу від 24.03.2017 року №10-ос в частині звільнення позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Представником відповідача було надано до суду Довідку від 29.01.2019 року №745/08, згідно якої зазначено, що середньомісячна заробітна плата позивача, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає 4456,00 грн.

Позивача звільнено з роботи згідно наказу від 24.03.2017 року №10-ОС з 30.03.2017 р., а поновлено на роботі рішенням суду від 13.03.2019 року.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України позивачеві необхідно виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік.

Отже, сума грошового забезпечення, яка підлягає відшкодуванню позивачеві за час вимушеного прогулу (в межах суми стягнення за один рік) становить 53 472,00 грн. (4456,00 грн. (середньомісячна заробітна плата) Х 12 місяців).

При цьому, відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4456,00 грн. підлягає негайному виконанню.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_2 (Закарпатська область, Свалявський район, с. Неліпино, вул. Головна, 7, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Мукачівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (м. Мукачево, вул. Миру 151-Ж, код ЄДРПОУ 3785796) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області від 24.03.2017 року №10-ОС в частині звільнення ОСОБА_2 30.03.2017 р. з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області, у звязку із скороченням чисельності відповідно до ст. 87 Закону України «Про державну службу».

3. Поновити ОСОБА_2 (Закарпатська область, Свалявський район, с. Неліпино, вул. Головна, 7, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області з 31.03.2017 року.

4. Зобов'язати Мукачівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (м. Мукачево, вул. Миру 151-Ж, код ЄДРПОУ 3785796) виплатити ОСОБА_2 (Закарпатська область, Свалявський район, с. Неліпино, вул. Головна, 7, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 року (в межах стягнення за один рік) в сумі 53 472,00 грн. (пятдесят три тисячі чотириста сімдесят дві гривні) грн.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в Свалявському районі Закарпатської області з 31.03.2017 року та стягнення на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4456,00 (чотири тисячі чотириста пятдесят шість гривень) грн. підлягає до негайного виконання.

6. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається у відповідності до вимог п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

СуддяОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 14.03.2019 року.