Справа № 240/286/19
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Житомир справа № 240/286/19

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лавренчук О.В.,

секретар судового засідання Степнчука,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 та адвоката - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 21.11.2018 №Ф-1268-23,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1268/23 від 21.11.2018.

В обґрунтування позову вказує, що вимогу винесено фізичній особі ОСОБА_4, а не ФОП ОСОБА_4. Зазначає, що вона не є платником єдиного внеску, оскільки не підпадає під коло осіб, визначених у ч. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон), а тому у відповідача відсутні підстави на стягнення з неї єдиного внеску та винесення оскаржуваної вимоги.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21.01.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 11.02.2019. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом пятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі, а також зобов'язати його надати у цей же строк: докази в підтвердження наявності у позивача статусу платника єдиного внеску; розрахунок суми боргу зі сплати єдиного внеску з зазначенням підстав його виникнення.

Відділом документального забезпечення суду 08.02.2019 зареєстровано відзив на позовну заяву у якому відповідач просить відмовити у задоволення позову. Вказує, що згідно інтегрованої картки платника податків та реєстраційних даних, ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, основний вид діяльності роздрібна торгівля алкогольними та іншими товарами. Зазначає, що станом на 31.10.2018 у ФОП ОСОБА_4 утворився борг зі сплати єдиного внеску в сумі 20135,49 грн. Щодо твердження позивача про те, що ОСОБА_4, як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою і не підпадає під визначення ст. 4 Закону, представник відповідача у відзиві зазначає, що позивач є фізичною особою-підприємцем та є платником ЄСВ (реєстраційний номер 26301899/06263).

В судове засідання 11.02.2019 прибув представник позивача та представник відповідача, однак у зв'язку з неотриманням відзиву позивачем, суд відклав розгляд справи на 26.02.2019.

Відділом документального забезпечення суду 20.02.2019 зареєстровано відповідь на відзив у якому представник позивача зазначає, що у нормах Закону відсутнє поняття "страховий внесок". Зазначає, що у даному випадку необхідно застосовувати норми Закону України "Про страхування", яким визначено, що страховий внесок є платою згідно договору страхування. Вказує, що наявність певних зобов'язань або заборгованості зі сплати єдиного внеску у ФОП ОСОБА_4 не можуть розглядатись під час розгляду адміністративної справи.

Відділом документального забезпечення суду 20.02.2019 зареєстровано клопотання представник позивача у якому просить суд не брати до розгляду надані відповідачем в якості доказів витяг з інтегрованої картки по ФОП ОСОБА_4 та витяг з картки реєстраційних даних по ФОП ОСОБА_4, оскільки позивачем є фізична особа, а не фізична особа-підприємець.

Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області 26.02.2019 надіслало до суду заперечення на відповідь на відзив. Вказує, що процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, встановленого Законом визначається Інструкцією №449 від 20.04.2015. Зазначає, що платники єдиного внеску, визначені у п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахованого та/або не сплаченого у строки, встановлені Законом, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Вказує, що станом на 31.10.2018 відсутня інформація про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_4

В судовому засіданні 26.02.2019 представник позивача просив врахувати клопотання у якому він просив не брати до розгляду надані відповідачем в якості доказів витяг з інтегрованої картки по ФОП ОСОБА_4 та витяг з картки реєстраційних даних по ФОП ОСОБА_4.

Суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача, оскільки зазначені документи були надані відповідачем на виконання вимог ухвали від 21.01.2019.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебуває на податковому обліку в Коростенській ОДПІ Головного управління ДФС у Житомирській області, із січня 2007 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, із 11.05.1999 взято на облік як платника єдиного внеску (реєстраційний номер 26301899/06263). Вказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 53-55) ФОП ОСОБА_4 перебуває на спрощеній системі оподаткування.

На підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів, Головне управління ДФС у Житомирскій області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) "Ф-1268-23 від 21.11.2018, яким визначило, що станом на 21.10.2018 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_4 становить 20135,49 грн (а.с. 13)

Вважаючи таку вимогу необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, суд зазначає наступне.

Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання представника позивача на Закон України "Про страхування", який повинен застосовуватись у зв'язку з відсутністю Закону, який регулює спірні правовідносини, є помилковим, оскільки правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (із змінами та доповненнями) (далі - Закон ).

Єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст.1 Закону ).

Платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені з урахуванням норм законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами (п. 1 ч.1 ст. 4 Закону).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший п. 1 частини першої ст. 7 Закону про ЄСВ).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у п. 4 частини першої ст. 4 цього Закону, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону).

Статтею 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. (п. 8 ст. 9 Закону)

Платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону ).

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону, вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Судом встановлено, що 21 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Житомирській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_4 в загальній сумі 20135,49 грн.

Суд відмічає, що незазначення у вимозі про сплату боргу (недоїмки) статусу ОСОБА_4, як фізичної особи-підприємця не є підставою вважати, що таку вимогу виставлено іншій особі, оскільки наявність боргу підтверджується інформацією з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивач, як платник податку, що обрав спрощену систему оподаткування, зобов"язаний подавати звіти до податкового органу незалежно від того, здійснюється ним діяльність чи ні. З інформації з ЄДРПОУ вбачається відсутність запису про припинення підприємницької діяльності позивача. Згідно інформації, яка міститься в інтегрованій картці платника податку, недоїмка зі сплати ЄСВ за минулі періоди становить 4315,95 грн, (а.с. 26), а за період 2017, І-ІІІ квартал 2018 року становить 15819,54 грн (а.с. 24-25). Вказав, що у 2017 році мінімальний внесок становив 704,00 грн у місяць, у 2018 році - 819,06 грн на місяць.

Посилання представника позивача на невірне визначення у вимозі про сплату борги (недоїмки) статусу позивача, не звільняє від обов"язку ОСОБА_4 від сплати ЄСВ за умови встановлених обставин справи.

Відповідно до ч. 16 ст. 25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Під час розгляду справи позивачем не надано до суду належних доказів сплати ЄСВ за спірний період, не оскаржено суму, вказану у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Отже, визначені у вимозі податкового органу суми ЄСВ не були сплачені позивачем, у зв'язку з чим утворився борг (недоїмка).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач діяв у межах і у спосіб, встановлений чинним законодавством України.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 21.11.2018 №Ф-1268-23 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Лавренчук

Повне судове рішення складене 07 березня 2019 року