Справа № 200/10761/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року справа №200/10761/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 200/10761/18-а (головуючий суддя І інстанції Лазарєв В.В.), складене в повному обсязі 17 грудня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Бахмутської міської ради про скасування п. 2 рішення № 6/110-2103 від 28 лютого 2018 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Бахмутської міської ради про:

- визнання частково незаконним та скасування п. 2 рішення Бахмутської міської ради № 6/110-2103 від 28 лютого 2018 року;

- зобов'язання відповідача викласти п. 2 рішення № 6/110-2103 від 28 лютого 2018 року в новій редакції, зазначивши іншу дату застосування змін (а.с. 4-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 58-60).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно розтлумачено положення ст. 58 Конституції України.

Зазначає, що наданий відповідачем відзив на позовну заяву не підтверджує правомірності прийняття спірного рішення відповідача та не спростовує доводи позовної заяви.

Крім того, товариством вказано, що суд першої інстанції помилково застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 803/1307/17, оскільки дана справа та спір, розглянутий Верховним Судом мають різні сторони, предмети та підстави позову, різне обґрунтування позовних вимог та заперечень сторін (предметом спору касаційної інстанції є застосування ставок податку визначених згідно Податкового Кодексу України у випадку не встановлення таких ставок органом місцевого самоврядування) (а.с. 63-64).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" є юридичною особою (), місцезнаходження: вул. Тверська, буд. 5, м. Київ, 03680.

Регіональна філія "Донецька залізниця" є відокремленим підрозділом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (), місцезнаходження: 84400, Донецька обл., місто Лиман, вулиця Привокзальна, будинок 22.

28 лютого 2018 року Бахмутською міською радою прийнято рішення № 6/110-2103. Зазначеним рішенням внесено зміни до рішення Бахмутської міської ради № 6/102-1892 від 27 червня 2017 року "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Бахмуті", а саме - збільшено ставку земельного податку за земельні ділянки, надані для залізниць у межах смуг відведення до 1%. У відповідності до пункту 2 вказаного рішення, зазначені зміни застосовуються з 01 січня 2018 року (а.с. 7).

Спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо внесення змін у вищезазначене рішення ради та визначення дати, з якої вони застосовуються.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що у 2018 році Бахмутська міська рада наділена повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку в частині плати за землю, незважаючи на правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків, оскільки відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.п.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14 Кодексу орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

В межах даної справи не є спірним саме право відповідача на встановлення місцевих податків та зборів в межах граничних розмірів ставок, визначених ПК України та відсутній спір щодо розміру встановленої ставки земельного податку за земельні ділянки. Спірним є правомірність встановлення дати, з якої застосовуються дані ставки податку.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до підпункту 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України не дозволяється сільським, селищним, міським радам та радам об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Разом з тим, в частині плати за землю в 2018 році внесені зміни до Податкового кодексу України Законом України від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» , який набрав чинності 01 січня 2018 року (далі - Закон № 2245-VIII)

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2245-VIII установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення органів місцевого самоврядування щодо встановлення місцевих податків і зборів, прийняті у 2018 році, можуть набирати чинності також у 2018 році у терміни, визначені такими рішеннями.

Відтак, у 2018 році Бахмутська міська рада наділена повноваженнями приймати рішення, зокрема, з питань встановлення податку в частині плати за землю, керуючись при цьому вимогами Закону № 2245-VIII, незважаючи на правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків, встановлених п.п.4.1.9 п. 4.1 ст. 4, п.п. 12.3.4 п. 12.3, п.п. 12.4.3 п. 12.4 та п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України та положень Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відтак, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо посилання позивача/апелянта на порушення принципів дії нормативно-правових актів у часі (стаття 58 Конституції України), суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення частини першої статті 58 відображено в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання апелянта на невірне тлумачення судом першої інстанції положень ст. 58 Конституції України, оскільки у спірних правовідносинах не має суперечностей між нормами законів та неоднозначного (множинного) їх трактування, які б могли стати наслідком прийняття рішення на користь платника податку (позивача) з огляду на положення ст. 56 Податкового кодексу України.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає недоречним посилання апелянта (як на підставу скасування рішення суду першої інстанції) на те, що наданий відповідачем відзив на позовну заяву не підтверджує правомірності прийняття спірного рішення відповідача та не спростовує доводи позовної заяви, оскільки, по-перше, надання відзиву є правом відповідача, а, по-друге, суд першої інстанції прийняв рішення, виходячи з аналізу норм діючого законодавства на матеріалів справи, а не виключно на підставі наданого радою відзиву на позовну заяву.

Крім того, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на не вірне застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 803/1307/17, оскільки Верховний Суд у межах касаційного розгляду також розглянув питання прийняття радою змін у ставках місцевого податку та дати їх запровадження, однак при розгляді правомірності прийнятті податковим органом податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 200/10761/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 200/10761/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 березня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

І.Д. Компанієць