Справа № 524/3375/13-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року

Київ

справа №524/3375/13-а

адміністративне провадження №К/9901/6366/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування рішення за касаційною скаргою Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області у складі судді Андрієць Д.Д. від 25 квітня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Подобайло З.Г., Григорова А.М., Тацій Л.В. від 16 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - виконком Кременчуцької міськради, відповідач), в якому з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Кременчуцької міськради Полтавської області № 200 від 05 квітня 2013 року «Про заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1» і рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 207 від 17 квітня 2013 року «Про негайну заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1».

В обґрунтування позову позивач покликається на те, що виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області були прийняті рішення № 200 від 05 квітня 2013 року та № 207 від 17 квітня 2013 року, якими було заборонено експлуатацію будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів за вказаною адресою, зобов'язано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 припинити експлуатацію будівлі даного магазину з дня оприлюднення цього рішення. Позивач зазначає, що оскаржувані рішення прийняті з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, з перевищенням відповідачем повноважень, визначених Законом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень, відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень, і не вірно застосував статтю 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки вказаний закон був прийнятий 17 лютого 2011 року та набрав чинності з моменту оприлюднення, тоді, як позивач набув право приватної власності на двоповерховий блок міні магазинів по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 946 від 14 жовтня 2005 року, тобто до набрання чинності вказаним законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2016 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виконавчий комітет Кременчуцької міськради звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано 14 вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 524/3375/13-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року прийнято до свого провадження справу № 524/3375/13-а за касаційною скаргою Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування рішення.

Учасники справи письмових клопотань не заявляли.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 14 жовтня 2005 року № 946 «Про затвердження актів державних приймальних комісій про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів на території м. Кременчука» було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію двоповерхового блоку міні-магазинів по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 05 травня 2006 року ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - двоповерховий блок міні-магазинів по АДРЕСА_1 Полтавської області.

10 травня 2006 року право власності ОСОБА_2 на двоповерховий блок міні-магазинів за вказаною адресою зареєстровано в КП «КМБТІ» за реєстраційним № 14667494.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 200 від 05 квітня 2013 року «Про заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1»: заборонено експлуатацію будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів по АДРЕСА_1 Полтавської області; зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 припинити експлуатацію будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів за вказаною адресою з дня оприлюднення цього рішення.

Вказане рішення було опубліковано в офіційному виданні Кременчуцької міської ради - газеті «Вісник Кременчука» № 15 (1652) від 11 квітня 2013 року.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 207 від 17 квітня 2013 року «Про негайну заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1» негайно заборонено експлуатацію будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів за вказаною адресою; зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 негайно припинити експлуатацію будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів по АДРЕСА_1 з дня оприлюднення цього рішення.

Вказане рішення було опубліковано в офіційному виданні Кременчуцької міської ради - газеті «Вісник Кременчука» № 16 (1653) від 18 квітня 2013 року.

Зі змісту вказаних рішень вбачається, що вони були прийняті у зв'язку з тим, що за інформацією, наданою Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, ОСОБА_2 самочинно виконано реконструкцію приміщень будівлі з переплануванням першого поверху будівлі та будівництвом торговельних павільйонів (прибудов).

Зазначалось, що відповідно до інформації управління земельних ресурсів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, строк дії договору оренди землі між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 стосовно земельної ділянки для експлуатації та обслуговування двоповерхового блоку міні-магазинів та благоустрою прилеглої до нього території по АДРЕСА_1 загальною площею 1648 кв. м закінчився 01 листопада 2010 року.

Вказаний об'єкт містобудування не прийнято до експлуатації, його відповідність державним будівельним нормам, протипожежним та санітарним стандартам та правилам не визначено.

Наведені в оскаржуваних рішеннях Виконавчого комітету Кременчуцької міськради обставини, зазначені у листі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, щодо самочинно виконаної реконструкції приміщень з переплануванням першого поверху будівлі та будівництвом торгівельних павільйонів (прибудов) не знайшли свого підтвердження.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року у справі № 816/4921/13-а за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області визнано протиправним та скасовано припис Інспекції ДАБК в Полтавській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 30 травня 2013 року № 39. Постанова набрала чинності 02 грудня 2014 року.

Відповідно до Висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 7/7-13 від 16 липня 2013 року самовільно споруджена прибудова торгівельних павільйонів являють собою легкомонтуєму конструкцію, виконану без улаштування фундаментів, з полегшених конструкцій, без утеплення основних огороджуючих конструкцій, переміщення якої є можливим без знецінення та зміни призначення, отже відноситься до об'єктів тимчасового характеру, та не являється капітальною.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що акт комісії про прийняття в експлуатацію спірної будівлі не був підписаний двома членами комісії, а саме: представником Інспекції ДАБК м. Кременчука та представником органу державного пожежного нагляду. Натомість замість вказаних осіб акт було підписано головою державної приймальної комісії. Скаржник посилається на те, що у силу вимог пункту 27 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 (чинному на момент прийняття об'єкта в експлуатацію, далі - Порядок № 1243), не допускається затвердження акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта за відсутності підписів окремих членів комісії.

Крім того, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що земельна ділянка, на якій розміщено спірний об'єкт, не надана у власність або користування позивача, оскільки строк оренди цієї земельної ділянки закінчився у 2010 році.

Від інших учасників справи заперечення або відзиву на касаційну скаргу виконкому Кременчуцької міськради не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2016 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є неприйнятними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження виконавчого комітету Кременчуцької міськради у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому, порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначався Порядком № 1243 (чинним, на момент введення в експлуатацію об'єкта будівництва).

Згідно з положеннями пункту «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради у галузі будівництва віднесено, зокрема, участь у прийнятті в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку та у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 1243 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів складається з підтвердження державною приймальною комісією готовності до експлуатації об'єкту нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту будинків і споруд.

Пункт 27 Порядку № 1243 визначає, що за результатами роботи державної приймальної комісії складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, форма якого затверджується Мінрегіонбудом. Акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт. Не допускається затвердження акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта за відсутності підписів окремих членів державної приймальної комісії.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що до повноважень органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів (на момент виникнення спірних правовідносин) належало, зокрема, затвердження акта комісії з прийняття до експлуатації закінченого будівництвом об'єкта, що є завершальним етапом підтвердження факту прийняття до експлуатації закінченого будівництвом об'єкта.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконкому Кременчуцької міської ради від 14 жовтня 2005 року № 946 затверджено акт приймальної комісії, що є підтвердженням відсутності будь-яких зауважень, достатності та повноти вказаного акта приймальної комісії, що стало підставою для видачі у подальшому свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 травня 2006 року.

Стосовно доводів скаржника про те, що акт приймальної комісії не підписано окремими членами, зокрема, й представником органу державного пожежного нагляду, відтак, є підстави вважати, що під час введення в експлуатацію спірного об'єкта не дотримано норм пожежної безпеки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями пункту 28 Порядку № 1243 члени державної приймальної комісії, що відмовилися підписати акт, зобов'язані у письмовій формі подати голові комісії та органу, який вони представляють, обґрунтування своєї відмови. Керівник зазначеного органу зобов'язаний взяти безпосередню участь у врегулюванні спірних питань та може підписати акт замість члена комісії, який відмовився від підпису. Пунктом 18 Порядку встановлено, що Голова державної приймальної комісії організовує та забезпечує виконання завдань, покладених на комісію.

Звідси слідує, що підписання акта комісії з прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта замість інших учасників керівником відповідної комісії узгоджується з положеннями пункту 28 Порядку № 1243.

Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів, в експертному висновку (технічні умови) № 668 Державного пожежного нагляду міста Кременчука про протипожежний стан об'єкта будівництва № 844 від 19 червня 2003 року зазначалось, що замовником будівництва 17 червня 2003 року № 2/5/3103 отримано позитивний висновок № 228 Відділу пожежної безпеки в Полтавській області МНС України про відповідність робочого проекту «Блок міні магазинів на приринковій площі в м. Кременчукі» вимогам нормативних актів з пожежної безпеки, а також зафіксовано усунення порушень пожежної безпеки, що були вказані у постановах територіального органу державного пожежного нагляду Полтавської області «Про застосування запобіжних заходів» № 114-97, № 286-99, № 3, 25, 26, 27, 28 - 2000.

З приводу доводів скаржника стосовно того, що земельна ділянка, на якій побудовано спірний об'єкт нерухомого майна, не належить на праві власності або користування ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент закінчення строку договору оренди) у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з рішенням Кременчуцької міської ради від 24 січня 2006 року ФОП ОСОБА_2 надано в оренду земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення 05 травня 2006 року між ОСОБА_2 та Кременчуцькою міською радою укладено договір оренди землі. Протягом строку дії договору орендар належним чином виконував умови договору та сплачував орендну плату. Строк оренди, встановлений договором - до 01 листопада 2010 року, при цьому, відповідно до пункту 8 вказаного договору після закінчення строку, на який було укладено договір, орендар має переважне право на поновлення договору.

У подальшому ОСОБА_2 звертався до Кременчуцької міської ради з заявою про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки, надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок площею 1648,00 кв. м для обслуговування та експлуатації двоповерхового блоку міні-магазинів та благоустрою прилеглої до нього території у АДРЕСА_1.

Пунктом 1.4 рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28 жовтня 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок юридичним та фізичним особам в м. Кременчукі» ОСОБА_2 було відмовлено у наданні відповідного дозволу у зв'язку з наявністю рішень виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 200 від 05 квітня 2013 року «Про заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів по АДРЕСА_1» та № 207 від 17 квітня 2014 року «Про негайну заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні-магазинів по АДРЕСА_1».

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2015 року, у справі № 524/11588/14-а за позовом ОСОБА_2 до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання рішення протиправним та його скасування, було задавлено позовні вимоги ОСОБА_2 та скасовано пункт 1.4. рішення міськради від 28 жовтня 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок юридичним і фізичним особам в м. Кременчукі» та зобов'язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області повторно розглянути заяву про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення технічної документації з землеустрою по земельній ділянці площею 1648 кв. м для експлуатації та обслуговування двоповерхового блоку міні-магазину.

Колегія суддів також враховує, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі № 524/11588/14-а залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає доводи скаржника про самовільне зайняття земельної ділянки позивачем такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 200 від 05 квітня 2013 року «Про заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1» та № 207 від 17 квітня 2013 року «Про негайну заборону експлуатації будівлі двоповерхового блоку міні магазинів по АДРЕСА_1» прийняті з перевищенням повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Суд наголошує, що у цій справі предметом дослідження є правомірність дій суб'єкта владних повноважень, зокрема, у контексті дотримання ним при прийнятті оскаржуваного рішення положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у тому числі з урахуванням конституційних гарантій права власності та права на здійснення підприємницької діяльності (статті 41, 42 Конституції України).

Суд також виходить з того, що взаємовідносини між органами місцевого самоврядування, які представляють територіальну громаду, та суб'єктом приватного права, у тому числі суб'єктом підприємницької діяльності, повинні відбуватися в інтересах відповідної громади, але виключно у межах та спосіб, визначений законодавством (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та/або апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків (заява № 29979/04, пункт 70).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає у силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко