Справа № 420/5845/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5845/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу і про зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
12 листопада 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Сіріл Поль Обі Обі (далі позивач, шукач захисту (заявник) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі відповідач, ГУ ДМС України в Одеській області), в якій позивач просить суд:
- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року про відмову Сіріл Поль Обі Обі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву Сіріл Поль Обі Обі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, поданою згідно Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. 01.11.2018 року відповідачем розглянуто заяву позивача та прийнято, як стверджує позивач, неправомірне рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме, наказ №209 від 01.11.2018 року.
Позивач вважає, що прийняте відповідачем рішення є неправомірним, хибним, необґрунтованим, і таким, що підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивача, з огляду на наступне.
Так, посилаючись на положення ч.1, ч.4, ч.ч. 6-9 ст.8, ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивач стверджує, що подана ним до відповідача заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.ч. 6-9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, та позивач не видає себе за іншу особу.
Окрім того, з посиланням на ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конвенцію про статус біженців 1951 року та Протокол №1967, ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Закон України Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається, п.п.45, 46 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, Сіріл Поль Обі Обі вказує у позовній заяві, що відповідачем не враховано, що надання статусу біженця можливе не лише у тому разі, коли особа фактично була об`єктом будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а й тоді, коли особа має об`єктивно обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.
З огляду на викладене, як стверджує позивач, відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту; при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Також, з огляду на отримання позивачем повідомлення 07.11.2018 року, у позові зазначається, що позов поданий у визначений законом строк.
Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року про відмову Сіріл Поль Обі Обі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву Сіріл Поль Обі Обі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 19.11.2018 року судом:
- прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ;
- відкрито провадження у справі за даною позовною заявою Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу і про зобов`язання вчинити певні дії;
- вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження;
- призначено підготовче засідання на 12.12.2018 року о 09:20 год.;
- встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Так, у поданому до суду відзиві на позовну заяву, Головне управління ДМС України в Одеській області зазначає, що не визнає даний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
З посиланням у відзиві на позов на ті обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.11.2018 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області від №209 від 01.11.2018 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, у зв`язку із чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у позовному обсязі.
Ухвалою суду від 12.12.2018 року, постановленою на місці, у зв`язку із неявкою позивача, який належним чином сповіщений про розгляд справи та від якого не надходило клопотання про розгляд справи за відсутності позивача або обґрунтованого клопотання із повідомленням причин неприбуття позивача до суду, відкладено розгляд справи на 09.01.2019 року о 16 год. 30 хв.
У судовому засіданні 09.01.2018 року судом: долучено до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву та матеріали особової справи Сіріл Поль Обі Обі; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 09.01.2019 року судом продовжено шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/5845/18 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по даній адміністративній справі на 24 січня 2019 року о 10 год.40 хв.
16 січня 2019 року за вх. №ЕП/299/19 засобами електронної пошти за підписом позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву з доказами направлення її копії на адресу відповідача по справі (т.1 а.с.160-165).
У відповіді на відзив зазначається, що біженцем є не лише ті особи, що фактично зазнали переслідувань у рідній країні та покинули її, а й особи, що мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань. Виходячи з цього, вказані побоювання можуть виникнути як на Батьківщині, так і у процесі перебування в іншій країні, що не було враховано працівниками міграційної служби. З посиланням на Директиву Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» 2011/95/ЕС від 13.12.2011 (п.5 ст.4) позивач стверджує, що його заява відповідає критеріям, які у ній закріплені.
Щодо причин звернення за міжнародним захистом, позивач вказує, що у випадку повернення на батьківщину, його життя буде в небезпеці, оскільки на його батьківщині існує релігійний конфлікт між християнами та мусульманами. На даний час, позивач не має зв`язку зі своєю родиною, не знає про їх місце перебування, стан здоров`я та будь-які інші відомості йому не відомі.
Посилаючись на положення ст.19 Конституції України, ч.2 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, п.200, п.202 Керівництва ООН з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, у відповіді на відзив позивач вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Також, як вказує позивач у відповіді на відзив, його заява не є необґрунтованою, та не носить характер зловживання: позивач не видає себе за іншу особу та дійсно може зазнати переслідувань у рідній країні після повернення. Позивач вказує, що має стійкі обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні громадського походження, які не були в повній мірі з`ясовані та досліджені працівниками ГУ ДМС України в Одеській області, у тому числі, з причини неналежного забезпечення останніми перекладу співбесід з позивачем.
Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У підготовчому засіданні 24.01.2019 року судом долучено до матеріалів справи відповідь на відзив та оголошено перерву до 05.02.2019 року.
Ухвалою суду від 05.02.2019 року судом закрито підготовче провадження в адміністративній справі за позовною заявою Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу і про зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу №420/5845/18 до судового розгляду по суті на 18.02.2019 року о 09:20 год.
Про розгляд справи 18.02.2019 року о 09:20 год. були належним чином сповіщені представники позивача та відповідача, що підтверджується матеріалами справи.
У судове засідання 18.02.2019 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились. При цьому, 12 грудня 2018 року за вх. №ЕП/7303/18 (після проведення підготовчого засідання 12.12.2018 року) та 08 січня 2019 року за вх. №ЕП/102/19 засобами електронної пошти від представника позивача надходили клопотання про розгляд справи №420/5845/18 за відсутності сторони позивача. Також, у вказаних клопотаннях зазначалось, що позивач та його представник не мають заперечень щодо проведення судового розгляду справи №420/5845/18 в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
З боку відповідача жодних клопотань щодо причин неприбуття до суду не надавалось.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи, не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.
Таким чином, зважаючи на вищевказані клопотання представника позивача, зважаючи на належне сповіщення відповідача про розгляд справи, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників справи, судом вирішено проводити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження відповідно до ч.9 ст.205 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.193 КАС України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Згідно з ч.4 ст.243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Розгляд справи по суті розпочато судом 18.02.2019 року.
Зважаючи на викладене, враховуючи наведені приписи КАС України, суд розглядав дану справу у межах строку, визначеного для її розгляду, із прийняттям рішення 11.03.2019 року.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом відповідача на адміністративний позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються заяви сторін по суті справи та перевіривши їх доказами, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини.
Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
З наявної в матеріалах адміністративної справи копії особової справи №2018ОD0170 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 22.10.2018 року, судом встановлено наступне.
Позивач - Сіріл Поль Обі Обі, громадянин Нігерії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.10.2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №177 (т.1 а.с.53-54).
У вказаній заяві-анкеті - Сіріл Поль Обі Обі, зокрема, вказав, що він 16.02.2017 року вийшов на мітинг проти підвищення цін на продукти та на бензин, та проти важкого життя. Як вказав позивач, під час демонстрації відбулась сутичка між мітингувальниками та поліцейськими, після якої деякі особи опинилися у тяжкому стані. Позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що після цієї сутички помер поліцейський, почались полювання на «них». Позивач вказує, що він утік та певний час (на декілька місяців), та переховувався в селі Умойжике, а в подальшому, за допомогою друзів та сім`ї, зміг потрапити до України для того, щоб просити про захист та допомогу у цій країні.
Переклад вказаної заяви здійснено перекладачем Лама Матьє Кюісе.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
22.10.2018 року позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні (т.1 а.с.59-60).
24.10.2018 року позивач ознайомлений із протоколом ознайомлення з прийняттям рішення по заяві, правами та обов`язками особи, відносно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.63-69). Вказаний протокол складений одночасно англійською та російською мовами.
Разом з цим, як встановлено судом, відносно позивача на 24.10.2018 року призначено проведення анкетування (т.1 а.с.70).
В результаті проведеного 24.10.2018 року із позивачем анкетування, складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.73-77), в якій зазначено, що заявник - ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Нігерії, м.Ікедуру, район Іхо, за національністю - нігерієць, громадянство Нігерії, етнічна приналежність - ігбо, за віросповіданням - християнин (католик). Позивач вказав, що рідною мовою для нього є мова ібо та зазначив, що він вільно володіє англійською мовою. Документом, який посвідчує особу позивача є оригінал паспортного документа серії НОМЕР_1 , виданого Йенагоа 11.05.2017 року, з терміном дії до 10.05.2022 року. Позивач під час анкетування зазначив, що в Нігерії залишились жити родичі позивача, а саме: сестра Анжела Обі, сестра Онієчі Обі, брат Кінслі Обі, брат Учі Обі.
На питання ким працював позивач останні 10 років, позивач зазначив, що він був футболістом (голкіпером) і вказав періоди роботи та назви футбольних клубів, де він працював.
Також, позивач зазначив, що зараз працює у футбольному клубі «Стар Тайм Одеса» (з травня 2018 року у вищій лізі), а також у ФК «Малиновський» у другій лізі.
Щодо виїзду з останньої країни постійного проживання, Сіріл Поль Обі Обі зазначив, що з Нігерії (країни постійного проживання) він вибув літаком 14.01.2018 року авіарейсом АДРЕСА_1 , де його зустрічав футбольний агент. Щодо наявності дозволу влади на виїзд, позивач зазначив, що у нього була багаторазова українська віза серії Y06106933, тип D. Також, позивач зазначив, що на території Туреччини перебував 3 години, та не звертався за наданням притулку або наданням статусу біженця ні в цій, ні в інший країнах, оскільки він жив тільки у Нігерії та в Україні, та це була його перша подорож.
Стосовно в`їзду в Україну, під час анкетування 24.10.2018 року позивач вказав, що перетнув кордон України 15.01.2018 року у м. Одесі, легально, на підставі багаторазової української візи серії Y06106933, тип D.
Причинами виїзду з країни постійного проживання позивач вказав наступне (мовою оригіналу): «У нашому регіоні є проблеми у зв`язку із тим, що наш штат Біафра хоче віддалитись від Нігерії, ця війна триває з давніх давен, а наразі я не володію інформацією про причини відділення штату Біафра (м.Оверрі). У нас багато сепаратистів, більше 1 млн. Навіть я хочу відокремитись від Нігерії, там погане правління, все погано. Мій друг Якіємі знайшов мені спосіб, щоб я покинув Нігерію через футбольного агента та поїхав, знайшов футбольну команду».
Також позивач зазначив, що звернувся до ДМС, щоб бути у безпеці та для того, щоб йому допомогли інтегруватися в українське суспільство.
Окрім цього, під час анкетування позивач зазначив, що:
- ні він, ні члени його сім`ї не перебували в політичних, релігійних або громадських організаціях;
- він не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, про які вказав під час анкетування;
- до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання);
- він не притягався до кримінальної відповідальності;
- він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.
З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений 24.10.2018 року, заперечень не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.77). На вказаній анкеті також міститься підпис перекладача. Водночас, суд зазначає, що у п.1.5.6 анкети позивач зазначив, що заяву від 22.10.2018 року він писав власноруч на англійській мові, а переклад на російську мову здійснював його перекладач Лама Матьє Кюісе.
Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М.Ю. за участю перекладача на установчі дані ОСОБА_2 , 31.10.2018 року проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол співбесіди з громадянином Нігерії (т.1 а.с.91-98). Під час співбесіди 31.10.2018 року Сіріл Поль Обі Обі, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково зазначив, що він підтримує зв`язок з родичами, які залишились проживати у Нігерії та спілкується з ними близько одного разу на тиждень. Позивач зазначив, що у його рідних на території країни громадської належності все добре.
Сіріл Поль Обі Обі також зазначив, що в Нігерії він професійно займався футболом, грав у футбольних командах, за що отримував грошову винагороду. Позивач повідомив, що у нього не було конфліктів через його етнічну приналежність до «ігбо» і лише у м.Абуджа виникла проблема, а саме: йому словесно погрожували через те, що він приїхав зі сходу.
Також, Сіріл Поль Обі Обі, повідомив, що є проблеми в Нігерії, а саме, проблеми зі штатом Біафра, звідки він родом, оскільки вказаний штат хоче відокремитись від Нігерії, щоб створити свою республіку. Окрім цього, позивач зазначив, що на території штату Біафра, в містах Енугу, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Бенуей, Імо стейт, наразі проводяться активні бойові дії. Як зазначив позивач, загострення ситуації в штаті Біафра було ще у 2013 році, оскільки там розпочались мітинги, демонстрації, протистояння центральній владі.
На запитання стосовно повідомленої у заяві від 22.10.2018 року участі позивача у мітингах, позивач зазначив, що не пам`ятає дат та обставин проведення мітингів, зазначивши дати їх проведення 2015-2016 роки.
На запитання стосовно того, що конкретно може загрожувати позивачу у випадку повернення на територію країни громадської належності, позивач зазначив, що з ним нічого не буде.
На запитання чому позивач виїхав у 2017 році з Нігерії, він відповів, що виїхав через те, що футбол, яким він займався, не давав змоги підтримувати своїх рідних. На запитання, чим позивач планує займатись в Україні у подальшому, він відповів, що планує грати у футбол, жити нормально та знайти гарну команду, в чому йому допоможе футбольний агент.
З вказаним протоколом позивач ознайомлений 31.10.2018 року, про що свідчить його підпис та підпис перекладача.
Також, з матеріалів особової справи, вбачається, що під час співбесіди з позивачем 31.10.2018 року вівся аудіозапис цієї співбесіди (т.1 а.с.99).
Судом встановлено, що 01.11.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Лємєшовою М.Ю. за участю перекладача на установчі дані ОСОБА_2 , проведено з Сіріл Поль Обі Обі додаткову співбесіду, за результатами якої складено додатковий протокол співбесіди (т.1 а.с.103-106).
Так, під час співбесіди 01.11.2018 року позивачем додатково зазначено, що у місті, де проживають його рідні, вони не зазнають пригнічень чи дискримінації, його близькі родичі працюють на фермі, та лише молодший брат навчається.
Також, позивач зазначив, що мав можливість вільного переміщення територією країни громадської належності. Причиною переїзду в м.Умойжике Сіріл Поль Обі Обі, зазначив гру в команді Тіп та повідомив, що там він проживав протягом 2015-2016 років. Стосовно існування у позивача суттєвих підтверджених проблем з проживанням на території Нігерії до його виїзду, позивач зазначив, що такі проблеми полягали у тому, що життя було важким, йому було тяжко працювати та заробляти гроші.
З даним протоколом позивач ознайомлений 01.11.2018 року, про що свідчить його підпис та підпис перекладача.
Водночас, з матеріалів особової справи, вбачається, що під час співбесіди з позивачем 01.11.2018 року вівся аудіозапис цієї співбесіди (т.1 а.с.107).
Відповідно до ч.6 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
З матеріалів особової справи позивача судом встановлено, що на виконання зазначених приписів Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області були направленні запити для здійснення перевірки щодо наявності або відсутності інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина Сіріл Поль Обі Обі.
Так, у висновку від 01.11.2018 року зазначено, що звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 22.10.2018 року, із зволіканнями, у зв`язку із чим на особу складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст.203 КУпАП.
Щодо проблематики переслідування, в заяві від 22.10.2018 року №177 заявник повідомив, що перебуваючи на Батьківщині, він брав участь 16.02.2017 року в мітингах та демонстраціях проти підвищення цін на паливо та продукти харчування. Заявник вказав про випадки зіткнень мітингуючи та поліцейських, поранених, після чого він виїхав та переховувався у с.Умойжике, звідки пізніше за допомогою родини та друзів вибув з Нігерії. Так, при проведенні анкетування, фігурант розповів про політичну проблему в Нігерії, а саме: про багаторічні наміри відокремлення штату Біафра, сепаратистів, та подальшу можливість за допомогою друга Якіємі, через футбольного агента, покинути країну громадянської належності. При проведенні співбесід від 31.10.2018 року та від 01.11.2018 року, шукач захисту вказав, що причиною виїзду з Батьківщини стали погана політична ситуація, оскільки країна є бідною та позивач не має можливості працевлаштування у сфері футболу, щоб забезпечувати членів своєї родини.
У висновку зазначається, що з матеріалів особової справи Сіріл Поль Обі Обі спостерігається, що заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування, заявник надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.
У висновку від 01.11.2018 року вказано, що за результатами аналізу матеріалів клопотання заявника встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме:
- за матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 22.10.2018 року, після нелегального перебування на території України, що вказує на необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті;
- ставиться під сумнів сама обставина виникнення проблем, пов`язаних із правовим статусом Біафри на Батьківщині з приводу відокремлення, враховуючи нечітку та неповну інформацію стосовно соціально-політичного та правового статусу даного штату в Нігерії, розбіжності в твердженнях заявника під час опитування. Відповідач вказує на те, що можливо дійти висновку, що заявник використав загальновідому та загальнодоступну інформацію подій у Біафрі та використав її на свою користь з метою введення в оману орган міграційної служби з метою подальшої легалізації на території України;
- елемент участі заявника в мітингах та демонстраціях не приймається територіальним підрозділом ДМС через очевидну необґрунтованість вказаного елементу, на що вказує відсутність детальної інформації стосовно обставин проведення мітингів, дат, періодів проведення, ролі при проведенні та результату їх проведення. Додатково, фігурант ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не зазнавав особисто фізичного або будь-якого іншого виду насильства у зв`язку із ймовірною участю у проведенні вказаних мітингів та продовжував проживати на території Нігерії після їх проведення Дані твердження заявника свідчать про відсутність офіційного зв`язку з будь-якою партійною діяльністю на території країни громадянської належності, а також відсутність стійких політичних поглядів, що відповідно спростовує факт його ймовірного переслідування за політичною ознакою. Вищезазначені обставини свідчать про спростування участі у проведенні мітингів та демонстрацій у Нігерії, підтверджують відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку правоохоронних органів у зв`язку з даною діяльністю. Розбіжності у твердженнях заявника свідчать про те, що він надавав завідомо неправдоподібну інформацію, що у свою чергу підриває довіру до особи з боку територіального підрозділу ДМС;
- елемент «проблем», пов`язаних із приналежністю вихідця із східної частини Нігерії (Біафра) не приймається територіальним підрозділом ДМС. По-перше, шукач захисту є уродженцем району Ікедуру (штат Імо), по-друге, більшу частину життя він проживав на Батьківщині за адресою: с. Іхо, штат їмо, яка одночасно є і останньою адресою проживання в країні громадянської належності (арк. 3 протоколу співбесіди від 31.10.2018 року). По-третє, заявник не володіє актуальною інформацією стосовно так званої «проблеми» у Біафрі, причин до прагнення відокремлення від Нігерії, адже він є людиною аполітичною, ніколи не займався протизаконною, диверсійною діяльністю та не був членом жодної політичної партії у Нігерії. Разом з тим, фігурант мав можливість вільного курсування містами території Біафри, зокрема, свій паспортний документ він оформив у м. Єнагоа, що свідчить про можливість вільного звернення до представників органів державної влади країни громадянської належності та отримання відповідних послуг на території Біафри (арк. 5 протоколу співбесіди від 31.10.2018 року). Зі слів заявника, він вільно та безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2017 році, у той же час, елемент виїзду особи з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало, додатково фігурант не перебуває у офіційному розшуку в Нігерії, ані фігурант ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень з метою викупу на території країни громадянської належності;
- з огляду на вищезазначене, вбачається, що виїзд шукача захисту з Нігерії до України та звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлені суто економічними та особистими мотивами, бажанням потрапити до більш розвинених країн, потребою у легалізації, можливістю працевлаштування та отримання більшої винагороди, що неодноразово підтверджувалось усними твердженнями заявника, наданими під час процедури набуття міжнародного захисту. Зазначене характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН: у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця». Разом з тим, заявник мав можливість офіційно грати у футбол у різних клубах Нігерії та отримувати відповідну грошову винагороду. У фігуранта не порушувались під час проживання у країні громадянської належності право на свободу слова, участь у проведенні мітингів, навчання, медицину та працевлаштування;
- важливо відзначити, що шукач захисту не виїздив за кордон до свого виїзду у 2017 році, підтримує зв`язок з членами своєї родини, які в повному складі компактно проживають на території країни громадянської належності. Як зазначив фігурант, наразі у них все добре, вони проживають у безпеці, але з обережністю: один брат проживає у м. Оверрі, інший у м. Абба та двоє сестер у м. Порт-Харкот (арк. 3 протоколу співбесіди від 31.10.2018 року). Всі перераховані міста належать до території Біафра, що додатково підтверджується мапою, наведеною у висновку;
- близькі родичі особи, які залишились проживати на території Нігерії мають доступ до базових потреб та комунікацій: забезпечення водними ресурсами, електроенергією, засобами зв`язку, доступом до працевлаштування (арк. 6 протоколу співбесіди від 31.10.2018 року). Додатково, вони не зазнають пригнічень або дискримінацій у регіоні свого постійного місця проживання у порівнянні з іншими громадянами Нігерії (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 01.11.2018 року);
- елемент ймовірних нападів з боку угрупування «фулані» не приймається територіальним підрозділом ДМС через нечітку, неповну та необґрунтовану інформацію про діяльність угрупування, ймовірну небезпеку, а відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається в першу чергу на заявника. Разом з тим, у заявника та його близьких родичів ніколи не виникало проблем із зазначеним угрупуванням на Батьківщині (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 01.11.2018 року);
- однією з причин вибуття з Нігерії до України є також економічна складова, що додатково підтверджувалось неодноразовими усними твердженнями особи з приводу тяжкого життя та заробляння грошей на Батьківщині. Додатково фігурант вказав, що його рідні не мають постійного місця роботи, тому вони підробляють на фермі;
- шукач захисту чітко вказав відсутність погроз та переслідувань у випадку повернення до Батьківщини та вказав про наявність, у випадку повернення, місця для проживання у с. Іхо.
Також, у висновку від 01.11.2018 року зазначено, що отримання особистої серйозної шкоди в країні громадянської належності не доведено, з урахуванням актуальної ІКП спостерігаються позитивні тенденції щодо безпечної ситуації в країні громадянської належності, про що, зокрема свідчить візит колишнього президента Джейкоб Зума до м. Оверрі для посилення соціально-економічних відносин та подальшого поглиблення існуючої співпраці в галузі освіти (повний текст у додатку № 4 до рекомендаційної позиції).
Окрім того, у висновку зазначено, що за матеріалами справи, у особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Разом із тим, як вказано у висновку від 01.11.2018 року, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання фігуранта особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Зважаючи на вищевикладене, у висновку від 01.11.2018 року зазначено, що особу можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».
За матеріалами особової справи, спостерігається, що єдиною причиною виїзду з Нігерії на територію нашої країни були пошуки кращого життя, можливість знайти іншу футбольну команду та можливість легалізуватись за кордоном. Зазначене пояснюється тим, що на території України шукач захисту отримує більшу винагороду за гру в футбол у одеському клубі «Стар Тайм» ніж на Батьківщині та задоволений її рівнем.
Також у висновку від 01.11.2018 року зазначено, що враховуючи необґрунтованість історії переслідування заявника та проаналізовану ІКП, якою підтверджений належний рівень життя особи в країні громадянської належності, усні твердження особи з приводу повернення до країни громадянської належності та можливості проживання у с. Іхо, свідчать про перспективу повернення та усі можливості для повернення до регіону постійного проживання (штат Імо).
Окрім того, у висновку від 01.11.2018 року зазначено, що територіальний підрозділ ДМС звертає увагу на те, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак це не позбавляє його права залишитись на території України, якщо він має для цього інші законні підстави.
Судом встановлено, що 01 листопада 2018 року ГУ ДМС України в Одеській області відповідно до п.п.4,6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, враховуючи висновок від 01.11.2018 року, прийнято наказ №209 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.112).
Відповідно до ч.7 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
01 листопада 2018 року відповідачем на підставі наказу №209 від 01.11.2018 року, на ім`я Сіріл Поль Обі Обі складено повідомлення №5/1-746 від 01.11.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.9-10, 43-46, 113-116).
Позивач отримав вказане письмове повідомлення 07.11.2018 року, що підтверджується його підписом на даному повідомленні із зазначенням дати отримання.
Не погодившись з наказом №209 від 01.11.2018 року, позивач 12.11.2018 року, у межах встановленого законом строку, звернувся до суду з даною позовною заявою.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Частиною 4 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.
Позивачем до заяви, що подана до ГУ ДМС України в Одеській області 22.10.2018 року та під час анкетування і співбесід з ним, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Нігерії та обґрунтованих пояснень позивач не навів. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини його ймовірного переслідування та ким таке ймовірне переслідування може здійснюватись.
Отже, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При розгляді даної справи суд враховує те, що позивач прибув в Україну легально 15.01.2018 року, однак вперше з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 22.10.2018 року, після закінчення терміну легального перебування на території України.
Тобто, Сіріл Поль Обі Обі, в порушення вимог ч.1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту протягом більш, ніж 8 місяців після прибуття в Україну, не звертався за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області.
Суд погоджується із твердженнями відповідача, що ці обставини вказують на необґрунтованість ймовірних побоювань позивача зазнати переслідувань у країні громадянської належності та на відсутність першочергової потреби саме у міжнародному захисті.
Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.
Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Тому, враховуючи те, що дата першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо проблематики переслідувань позивача, суд звертає увагу на те, що позивач зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи. Натомість, позивач вказував, що він брав участь мітингах, однак, при цьому, позивач не зміг зазначити детальної інформації щодо обставин вказаних мітингів, їх дат, періодів проведення, ролі позивача при їх проведенні, наслідків їх проведення.
Вищезазначені обставини свідчать про спростування участі у проведенні мітингів та демонстрацій у Нігерії, підтверджують відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку правоохоронних органів у зв`язку з даною діяльністю.
Суд зазначає, що згідно з актуальною інформацією по країні походження позивача Нігерії, соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є задовільною з точки зору соціально-економічного розвитку.
Оцінюючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, слід зазначити, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.
У свою чергу, стосовно переслідування, суд звертає увагу, що зі слів позивача, жодних конфліктів з представниками антидержавних формувань на території Нігерії у нього не виникало, як і проблем з представниками органів державної влади на території Нігерії.
Під час проведення співбесіди, яка входить до процедури набуття міжнародного захисту, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до країни громадянської належності, не міг зазначити фігурантів, які причетні до його ймовірного переслідування на території Нігерії.
Суд при вирішенні справи також враховує, що за матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Суд враховує також те, що позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадської належності, оскільки він у 2017 році оформив паспортний документ громадянина Нігерії, який є діючим станом на момент розгляду справи.
Позивач безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2017 році. У той же час, елемент виїзду особи з Нігерії до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон, вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало, додатково позивач не перебуває у офіційному розшуку в Нігерії, ані позивач ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень з метою викупу на території країни громадянської належності.
З огляду на вищезазначене, вбачається, що виїзд позивача з Нігерії до України та звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлені суто економічними та особистими мотивами, бажанням потрапити до більш розвинених країн, потребою у легалізації, можливістю працевлаштування та отримання більшої винагороди за роботу, що неодноразово підтверджувалось усними твердженнями позивача, наданими під час процедури набуття міжнародного захисту.
Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.
Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Нігерії його особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.
Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись в українському суспільстві. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.
Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Нігерії, а також підстав для виїзду з Нігерії дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Зважаючи на викладене, можливо дійти висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що у свою чергу не створює умов для визнання позивача біженцем у відповідності до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Разом із тим, вбачається відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
За матеріалами особової справи, спостерігається, що єдиною причиною виїзду з Нігерії на територію нашої країни були пошуки кращого життя, можливість знайти іншу футбольну команду для гри у футбол та можливість легалізуватись за кордоном. Зазначене пояснюється тим, що на території України позивач отримує більшу винагороду за гру в футбол у одеському футбольному клубі, ніж на Батьківщині та задоволений її рівнем.
Суд вважає, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації, наданої заявником, дане звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року, яким Сіріл Поль Обі Обі відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, у зв`язку із чим скасуванню не підлягає.
Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
При цьому, судом не приймаються до уваги твердження позивача у відповіді на відзив щодо порушення процедури розгляду заяви позивача, в тому числі, з причин неналежного забезпечення співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області перекладу співбесід з позивачем, з огляду на наступне.
Як вже зазначалось судом, позивач був ознайомлений 24.10.2018 року з текстом анкети, заповненої під час його анкетування 24.10.2018 року, заперечень щодо відомостей зазначених, у вказаній анкеті не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.77). На вказаній анкеті також міститься підпис перекладача. Водночас, суд зазначає, що у п.1.5.6 анкети позивач зазначив, що заяву від 22.10.2018 року він писав власноруч на англійській мові, а переклад на російську мову здійснював його перекладач Лама Матьє Кюісе.
Також, як вже встановлено судом, 31.10.2018 року та 01.11.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Лємєшовою М.Ю. за участю перекладача на установчі дані ОСОБА_2 , проведено з Сіріл Поль Обі Обі співбесіду та додаткову співбесіду, за результатами яких складено протокол співбесіди та додатковий протокол співбесіди.
З даними протоколами позивач ознайомлений 31.10.2018 року та 01.11.2018 року, про що свідчить його підпис та підпис перекладача, та жодних зауважень до них не надав.
Водночас, з матеріалів особової справи, вбачається, що під час співбесіди 31.10.2018 року та додаткової співбесіди з позивачем 01.11.2018 року вівся аудіозапис цих співбесід (т.1 а.с.99, 107).
Крім того, у протоколі співбесіди від 31.10.2018 року (аркуш 2 протоколу) на питання позивачу: «Яким чином Ви встановили зв`язок (контакт) із перекладачем, чи існують між Вами договірні відносини, пов`язані з грошовою винагородою?» позивач відповів: «через міграційну службу, не має договірних відносин, пов`язаних з грошима». Також, на питання позивачу: «Чи влаштовує Вас перекладач, який надає Вам свої послуги? Чи розумієте Ви його в повному обсязі? Чи вважаєте його таким, який не буде використовувати отриману від Вас інформацію у власних цілях?» позивач відповів: «так, влаштовує, Він не буде використовувати мою інформацію у повному обсязі». Окрім цього, на питання позивачу: «Хто Вам порадив зазначеного перекладача? Вкажіть повні установчі дані особи, його контактні дані, рівень родинних або інших відносин?» позивач відповів: «Містре Мет».
Таким чином, як вбачається з викладеного, під час процедури розгляду заяви позивача від 22.10.2018 року, був залучений перекладач, та позивачем не було висловлено жодних зауважень до здійснення вказаним перекладачем перекладу, недовіри цьому перекладачу, жодних зауважень до протоколів співбесід, тощо, у зв`язку із чим твердження позивача щодо порушення процедури розгляду заяви позивача, в тому числі, з причин неналежного забезпечення співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області перекладу співбесід з позивачем, є безпідставними.
Оскільки судом встановлено правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області спірного наказу від 01.11.2018 року №209 про відмову Сіріл Поль Обі Обі в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву Сіріл Поль Обі Обі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Решта доводів позивача (його представника) у заявах по суті справи висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву Сіріл Поль Обі Обі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2,9,77,90,120,193,194,205,241-246,243,255,295 КАС України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви Сіріл Поль Обі Обі до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №209 від 01.11.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та про зобов`язання розглянути заяву Сіріл Поль Обі Обі щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.