Справа № 320/139/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року № 320/139/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просить суд визнати протиправною відмову відповідача від 13.12.2018 №15/2-ІІІ-916 щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності та зобов`язати призначити таку допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після звільнення з органів внутрішніх справ, при первинному огляді МСЕК, 23.09.2011 позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, яка пов`язана із виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 47385, 00 грн. Позивач пояснив, що 04.09.2018 з підстав загострення захворювання, йому було встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку із чим, він звернувся до Міністерства внутрішніх справ України, з метою отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІ групи, проте отримав протиправну відмову. На думку позивача, посилання відповідача на відсутність підстав для призначення йому одноразової грошової допомоги з причин спливу більше двох років після первинного огляду, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про незаконність відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідач проти позову заперечив, надав до суду письмовий відзив, в якому зазначив, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулись, не здійснюється. Наголосив, що вимога про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем, позивач з 1980 року по 2005 рік проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби відділу ДАІ УМВС України Київського облвиконкому.

У період проходження служби в органах внутрішніх справ, ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та отримав посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи від 18.10.2011 серії НОМЕР_2 (а.с.22).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0401065, з 23.09.2011 позивачу довічно встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності зазначено - "захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС "(а.с. 12).

У відповідності до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 13).

На підставі вказаного, у 2011 році позивач отримав одноразову грошову допомогу у розмірі 47385,00 грн як інвалід ІІІ групи.

У подальшому, згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №1042514 за результатами повторного огляду, ОСОБА_1 з 04.09.2018 встановлена друга група інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 18).

28 листопада 2018 року, позивач звернувся до Департаменту фінансово-облікової політики МВС України із заявою, в якій просив призначити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи (а.с. 10).

Розглянувши заяву ОСОБА_1, відповідач листом від 13.12.2018 №15/2-Ш-916 повідомив про відсутність підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. Таку відмову мотивував тим, що проміжок часу між первинним встановленням інвалідності (ІІІ група) та повторним (ІІ група інвалідності), перевищує дворічний термін, встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" (а.с. 8).

Позивач, вважаючи дану відмову протиправною та такою, що порушує його соціальне право та гарантії, звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Спірні у рамках даної справи правовідносини врегульовані: Конституцією України, нормами Законів України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (далі - Закон №565-XII), "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII), постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» від 21.10.2015 № 850 (далі - Постанова № 850).

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 23 Закону № 565-XII (що був чинним станом на момент первинного огляду позивача) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання пункту 2 розділу II «Прикінцевих положень» Закону України від 13.02.2015 № 208-УІП «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.10.2015 №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (надалі - Порядок №850), що набрала чинності 31.10.2015.

07 листопада 2015 року Закон № 565-XII, на підставі прийняття Закону №580-VIII, втратив чинність.

У той же час, пунктом п`ятнадцятим розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII закріплено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Отже, до спірних відносин належить застосувати норми Порядку №850.

Пунктом 1 Порядку №850 встановлено, що даний порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Пунктом 3 Порядку № 850 визначені окремі підстави, які надають право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, однією із яких є установлення працівникові міліції інвалідності, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ. При цьому розмір такої допомоги залежить від встановленої групи інвалідності.

Як вже зазначалось судом вище, в 2011 році відбувся первинний огляд МСЕК позивача із встановлення йому ІІІ групи інвалідності та подальшою виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі 47385,00 грн.

При цьому, у подальшому, у зв`язку із загостренням хвороби позивача, його було повторно оглянуто 04.09.2018 та довічно встановлено ІІ групу інвалідності. Тобто, із цього часу у ОСОБА_1 виникли нові підстави, які згідно п. 3 Порядку № 850 надають право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому для ІІ групи інвалідності- 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Натомість, керуючись лише положеннями п. 4 Порядку №850, якими передбачено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми, відповідач відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.

Отже, у даному випадку відповідач вважає, що оскільки повторний огляд МСЕК із встановленням позивачу ІІ групи інвалідності відбувся більш ніж через 2 роки після первинного огляду МСЕК, яким позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, останній не має правових підстав для отримання грошової допомоги.

Із такими доводами відповідача суд не погоджується, пояснюючи це наступним.

Днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. При цьому вимоги щодо виплати грошової допомоги можуть бути пред'явлені протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги (пункти 2, 13 Порядку № 850).

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку, що виникнення права особи на виплату одноразової допомоги пов'язується законодавцем безпосередньо із фактом встановлення йому інвалідності. Тобто, таке право виникає з дня встановлення інвалідності, який у свою чергу зазначається у довідці медико-соціальної експертної комісії, та може бути реалізоване особою протягом наступних трьох років від цієї дати.

У цьому контексті, суд зазначає, що днем виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням йому інвалідності ІІ групи, є вказана у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №1042514 дата встановлення інвалідності, а саме - 04.09.2018. Відповідно, саме від цієї дати протягом трьох років за позивачем зберігається право на отримання одноразової допомоги.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 822/1579/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 808/1866/16 та від 13 лютого 2018 року у справі № 806/845/16.

Разом з цим, положення п. 4 Порядку №850, на які посилається відповідач, не позбавляють позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а тільки встановлюють обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

Так само, цей пункт Порядку №850 не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двох річного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Буквальний зміст вказаного пункту свідчить, що у випадку коли між первинним встановленням групи інвалідності та повторним встановленням групи інвалідності не пройшло два роки, особі виплачується грошова допомога із урахуванням раніше проведеної виплати. У випадку ж, коли група інвалідності встановлена зі спливом двох років від первинного її встановлення, особа набуває повного права на отримання грошової допомоги у відповідному більшому розмірі без будь-яких відрахувань різниць між попередніми виплатами.

Жодних обмежень щодо неможливості призначення та виплати позивачу нової грошової допомоги за наявності встановлених для цього підстав та за наслідком встановлення ІІ групи інвалідності, як Порядок № 850 так і положення інших нормативно-правових актів, які регулюють спірне питання, не передбачають. Винятком є виключно встановлення обставин, передбачених п. 14 Порядку № 850, однак таких обставин відповідачем не зазначено, а судом встановлено не було.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, що міститься у постанові від 18.10.2018 у справі №369/13187/17.

Під час розгляду та вирішення даної справи суд також враховує висновок Верховного суду закріплений у постанові від 01.08.2018 у справі №296/1969/17, згідно якого під час прийняття рішення про виплату грошової допомоги, необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок, тобто виникнення виникнення під час виконання службових обов`язків у період проходження служби захворювання, яке спричинило інвалідність.

Між цим, суд звертає увагу, що 04.09.2018 комісією МСЕК проведено повторний огляд позивача за фактом вже встановленої ІІІ групи інвалідності, на підставі якої позивачу вже була призначена та виплачена одноразова допомога, що свідчить про те, що інвалідність позивача настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ. Одночасно, у ході вказаного повторного огляду комісією МСЕК змінено тільки групу інвалідності, не зачіпаючи причину інвалідності, якою є захворювання позивача пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

До того ж, суд бере до уваги, що відповідно до п. 5 Порядку №850 передбачено, що за наявності у працівника міліції права на отримання одночасно одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про міліцію", та встановлених іншими законами компенсаційної виплати або одноразової грошової допомоги, виплата проводиться з однієї підстави за вибором особи.

Так, виплату одноразової грошової допомоги учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачено також статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, у матеріалах справи наявна довідка Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 07.11.2018 №45, у відповідності до якої позивачу не нараховувалась та не виплачувалась одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров`ю, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС по ІІІ та ІІ групах інвалідності (а.с. 21).

Ідентичного правового висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 30.11.2018 у справі №823/2318/18.

У зв'язку із вказаним, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, а відповідач, відмовивши йому у наданні такої допомоги порушив існуюче ОСОБА_1 право.

Щодо позиції відповідача про дискреційність повноважень МВС України щодо прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Ради Європи № П (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради Європи від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Також, у своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, дискреційність суб`єкта владних повноважень передбачає його виключну компетенцію та законну свободу дій у момент прийняття рішення та/або вчинення певної дії. Після прийняття рішення та/або вчинення певної дії дискреційні повноваження такого суб`єкта вичерпуються (припиняються), а у результаті неминуче настають правові наслідки.

У той же час, завданням судової гілки влади є захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав, зокрема з боку суб`єктів владних повноважень, що віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Тобто, за наявності прийнятого рішення та/або вчиненої дії суб`єктом владних повноважень у разі встановлення судом їх протиправності, зобов`язання такого суб`єкта вчинити певні дії, не є втручанням в його дискреційні повноваження, адже останнім вже реалізовано свою дискреційність та обрано одне з кількох юридично допустимих рішень. У свою чергу, завданням суду є надати правову оцінку такій реалізації та обраному рішенню.

У спірних правовідносинах, які є предметом розгляду даної справи, відповідач - суб`єкт владних повноважень вже висловив свою правову позицію, відмовивши позивачу у призначенні одноразової допомоги, що на підставі наведеного вище, визнано судом протиправним. Тому, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення, і це прямо передбачено частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, у зв`язку із чим, позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України, викладену в листі №15/2-ІІІ-916 від 13.12.2018 щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення ІІ групи інвалідності.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги за заявою від 28.11.2018 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, у зв`язку із встановлення ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 04.09.2018.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.