Справа № 2540/3240/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3240/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.В.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 19 листопада 2018 року) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_2.) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Чернігівській області) про визнання протиправними та скасування в повному обсязі податкового повідомлення-рішення відповідача № 9 від 14.08.2018 форми «Р», яким визначено позивачу суму грошових зобов'язань за платежем - податок на доходи фізичних осіб в розмірі 4642,50 грн. (в тому числі: за податковими зобов'язаннями - 3714,00 грн. та за штрафними санкціями - 928,50 грн.), податкового повідомлення-рішення відповідача № 9 від 14.08.2018 форми «Р», яким визначено позивачу суму грошових зобов'язань за платежем - військовий збір в розмірі 386,88 грн. (в тому числі: за податковими зобов'язаннями - 309,50 грн. та за штрафними санкціями - 77,38 грн.), податкового повідомлення-рішення відповідача № 9 від 14.08.2018 форми «Р», яким визначено позивачу суму грошових зобов'язань за платежем - податок на додану вартість в розмірі 5626,25 грн. (в тому числі: за податковими зобов'язаннями - 4 501, 00 грн. і за штрафними санкціями - 1125,25 грн.), вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2018 № Ф-9 в розмірі 34 406 ,63 грн. по єдиному внеску, рішення відповідача про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.08.2018 № 9 в розмірі 3440,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на помилковість під час проведення перевірки висновків відповідача про включення до складу документально підтверджених витрат придбання товарів, які не стосуються підприємницької діяльності платника та використання у власних цілях.

Вказує, що акт перевірки не містить жодного обґрунтування, чому придбані товарно-матеріальні цінності не пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Також не погоджується з винесеною відповідачем вимогою про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, оскільки єдиний внесок ним було розраховано, виходячи із порівняння фактично отриманого оподатковуваного доходу із максимальною базою нарахування щомісяця, але не менше 704,00 грн. на місяць.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таку, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця 22.09.2009, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії НОМЕР_2.

Відповідачем була проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) з питань дотримання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт від 26.07.2018 № 507/13/НОМЕР_1.

Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки було встановлено порушення, зокрема:

- пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено оподатковуваний дохід у 2017 році на суму 20633,33 грн.;

- пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме занижено суму єдиного соціального внеску за 2017 рік на 34406,63 грн.;

- підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, а саме занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету за результатами 2017 року на 309,50 грн.;

- пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, а саме позивач не нарахував податкові зобов'язання за березень 2016 року на суму 375, 00 грн., за січень 2017 року на суму 1 054, 00 грн., за березень 2017 року на суму 3 072, 00 грн., в результаті чого занизив податкові зобов'язання на загальну суму 4 501, 00 грн.

Такі висновки відповідача ґрунтується на тому, що позивач, здійснюючи оподаткування одержаних доходів від здійснення господарської діяльності за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на спрощеній та за 2017 рік на загальній системах оподаткування, а також будучи платником таких видів податків та зборів: єдиного податку, податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, військового збору, єдиного соціального внеску, завищив суми витрат за січень, березень 2017 року шляхом включення до складу документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, придбання товарів, які не стосуються підприємницької діяльності платника та використані у власних цілях, та які були сплачені з банківського рахунку платника, на загальну суму 20633,33 грн., а саме: 1) карту пам'яті Samsung EVO Plus microSDHC UHS-I 32 GB class10+SD; 2) чохол Utty Ultra Thin TPU Samsung J7(2016) J710 чорний; 3) ноутбук Dell Inspiron 5759 (I57P45DIL-5SL); 4) миша Asus UT200 Painting USB (90-XB0L00MU00030) сіра; 5) термінал Samsung Galaxy J7 2016 Duos SM-J710F 16GB Black; 6) карта пам'яті Transcend microSDXC 64GB Class 10 UHS-I Premium (TS64GUSDU1)+SD-adapter; 7) чохол RedPoint Flip Case для Samsung Galaxy J5 (20); 8) мобільний телефон Samsung Galaxy J5 (2016) J510H/D.

Також позивачем віднесено до складу податкового кредиту суми придбання крісла шкіряного Атлант SP(SP-A) за березень 2016 року та вищевказаних товарів за січень, березень 2017 року.

Щодо єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, то перевіркою встановлено заниження суми доходу, на який нараховується єдиний соціальний внесок за перевіряємий період з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та мінімального страхового внеску за 2017 рік на 156 940, 12 грн., за результатами перевірки оподатковуваний дохід за 2017 рік становить 308 095, 97 грн.

На підставі вказаного акту відповідачем було винесено:

- податкове повідомлення-рішення від 14.08.2018 № 9, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 4642,50 грн., у тому числі 3 714, 00 грн. за податковими зобов'язаннями та 928, 50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- податкове повідомлення-рішення від 14.08.2018 № 9, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір на суму 386,88 грн., у тому числі 309,50 грн. за податковими зобов'язаннями та 77,38 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.08.2018 № 9, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 5 626, 25 грн., у тому числі 4 501, 00 грн. за податковими зобов'язаннями та 1 125, 25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2018 № Ф-9 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 34 406, 63 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.08.2018 № 9 в розмірі 3 440, 66 грн.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо включення до складу витрат вартість придбаного рухомого та нерухомого майна, навіть якщо таке майно придбано для ведення господарської діяльності, колегія суддів зазначає наступне.

Так., відповідно до ч. 1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - в редакції, чинній на час проведення господарських операцій) визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг (частина друга статті 9 вказаного Закону).

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

За приписами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно пунктів 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до підпунктів 177.4.1-177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, які пов'язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

В силу підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Таким чином, головним до формування витрат фізичної особи-підприємця є те, що всі витрати повинні відповідати переліку, наведеному в пункті 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, бути пов'язаними із господарською діяльністю, тобто пов'язаними з отриманням доходу (виручки), бути фактично понесеними та документально підтвердженими.

При цьому, пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено вичерпний перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів підприємця.

За таких обставин, фізичні особи-підприємця не мають права включати до складу витрат вартість придбаного рухомого та нерухомого майна, навіть якщо таке майно придбано для ведення господарської діяльності.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем включено до складу документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, а також до складу податкового кредиту, суми придбання рухомого майна, а саме: офісного крісла, ноутбуку, двох мобільних телефонів, карт пам'яті та чохлів до них, які в силу пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не можуть бути включені до витрат на ведення господарської діяльності.

Таким чином, відповідач мав всі правові підстави для винесення оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень № 9 від 14.08.2018, № 9 від 14.08.2018, № 9 від 14.08.2018, у зв'язку з чим останні визнанню протиправними та скасуванню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2018 № Ф-9 в розмірі 34406,63 грн. по єдиному внеску та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.08.2018 № 9 в розмірі 3440,66 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною п'ятою статті 8 Закону встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно частини другої статті 9 Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частина третя статті 9 Закону передбачає, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Так, пунктами 4 та 5 частини першої статті 1 Закону визначено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п'ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок; мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Щодо посилання позивача на те, що єдиний внесок розраховував, виходячи із порівняння фактично отриманого оподатковуваного доходу із максимальною базою нарахування щомісяця, але не менше 704,00 грн. на місяць, колегія суддів зазначає наступне.

При цьому, абзац третій частини восьмої статті 9 Закону (в редакції, чинній в 2017 році) передбачав, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік (абзац п'ятий частини восьмої статті 9 Закону (в редакції, чинні в 2017 році)).

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Звітним періодом для таких осіб було визначено календарний рік.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів передбачено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІ Інструкції платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Так, пункт 5 Розділу ІV Інструкції передбачає обчислення і строки сплати єдиного внеску платниками, зазначеними у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції:

1) обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвела до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб;

2) платники, визначені підпунктом 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, здійснюють розрахунок єдиного внеску за календарний рік до 10 лютого наступного року на підставі даних річної податкової декларації. При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість місяців, у яких отримано дохід (прибуток).

Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу ІІІ цієї Інструкції.

При цьому, як встановлено з акту документальної планової виїзної перевірки, сума чистого доходу, заявленого фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в податковій декларації за 2017 рік становила 287462,64 грн., а сума чистого доходу, на яку ним нараховано єдиний внесок, з урахуванням мінімальної та максимальної величини - 151 702, 07 грн. (колонки 2 та 3 таблиці № 24 акту) (а.с. 55).

Так, позивач, при визначенні бази нарахування єдиного внеску, виходив із доходу, отриманого ним протягом року помісячно, враховуючи мінімальні та максимальні величини єдиного внеску.

Однак, проведеною перевіркою встановлено, як зазначалося раніше, включення до складу документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, придбання товарів, які не стосуються підприємницької діяльності платника, в результаті чого позивачем занижено оподатковуваний дохід у 2017 році на суму 20633,33 грн.. а тому за даними перевірки сума чистого доходу, так само як сума чистого доходу, на яку нараховується єдиний внесок, з урахуванням мінімальної та максимальної величини, за 2017 рік визначена в розмірі 308095,97 грн., який, в силу пункту 5 Розділу ІV Інструкції, для розрахунку бази нарахування єдиного внеску необхідно поділити на кількість календарних місяців, протягом яких він отриманий.

Таким чином, позивач помилково при визначенні бази нарахування єдиного внеску, виходив із доходу, отриманого ним протягом року помісячно, а не з річного доходу, поділеного на кількість календарних місяців, протягом яких він отриманий, як того вимагає Інструкція, що відображено в таблиці № 26 акту.

На пеідстаівивще зазначеного, колегія суддів погоджується із висновками Головного управління ДФС у Чернігівській області про те, що позивачем було занижено суму єдиного соціального внеску за 2017 рік на 34406,63 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2018 № Ф-9 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14.08.2018 № 9 також задоволенню не підлягають.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку що в задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 14 березня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.П. Мельничук