Справа № 2а/1270/9383/12
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року

Київ

справа №2а/1270/9383/12

адміністративне провадження №К/9901/19432/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська Луганської області

на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 29.01.2013 (головуючий суддя: Кравцова Н.В)

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013 (головуючий суддя: Жаботинська С.В., судді: Сіваченко І.В., Шишов О.О.)

у справі № 2а/1270/9383/2012

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремо»

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська Луганської області ДПС

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремо» (далі - позивач, ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська Луганської області ДПС (далі - відповідач, ДПІ), в якому просило: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.11.2012 № про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 104157,00 грн. за основним платежем та на 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 80650,00 грн. за основним платежем та на 19419,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 29.01.2013, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013, позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ від 08.11.2012: № у частині нарахування суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 2939,28 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 1,00 грн.; та № в частині нарахування суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 2 351,27 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 1,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судами норм підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (Закон 3 334/94-ВР), підпункту 134.1.1 пункту 134.1 ст. 134, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 ст. 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ст.ст. 69, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). За доводами касаційної скарги, судами не було дано оцінки змісту та обсягу господарських операцій позивача із ТОВ «Стармак, а також іншим доказам, які спростовують реальний характер поставки позивачу природного газу від цього постачальника.

У поданому на касаційну скаргу відзиві, позивач просить залишити її без задоволення, скасувати судові рішення та задовольнити позов повністю.

У відповідності до норм частини 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов'язання із податку на прибуток, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 25.10.2012 № 1679/22/37287688. Згідно з висновками цього акту позивачем порушені норми підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 ст. 134, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 ст. 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, пункту 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у результаті чого занижено податок на прибуток на 104157,00 грн. за 1-й, 2-й, 3-й та 4-й квартали 2011 року та ПДВ на 80650,00 грн. за січень, квітень, вересень 2011 року.

За наслідками висновків акту перевірки відповідачем стосовно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 08.11.2012 № про збільшення грошового зобов'язання із податку на прибуток на 104157,00 грн. за основним платежем та на 1,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № про збільшення грошового зобов'язання із ПДВ на 80650,00 грн. за основним платежем та на 19419,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що за наслідками поставки позивачу товару (природний газ) від ТОВ «Стармак» за договором на поставку природного газу від 14.12.2010 № 802, від імені цього постачальника виписані податкові накладні, сторони господарських операцій підписали акт на об'єм спожитого природного газу за січень, квітень 2011 року, на підставі яких позивач задекларував суми валових витрат (витрат) та податкового кредиту у податковому обліку з податку на прибуток та ПДВ за вищевказані податкові звітні періоди.

Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону № 334/94-ВР (втратив чинність з 1 квітня 2011 року, за виключенням деяких положень, у зв'язку з набранням чинності ПК України) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, згідно підпункту 5.2.1 вказаної статті, включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 цього Закону визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків сторін в яких виник спір) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті).

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення в податковому обліку сум витрат та податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи правомірність зменшення у податковому обліку позивача сум витрат та податкового кредиту, ДПІ посилається на відсутність реального характеру поставки позивачу природного газу. Такий висновок ДПІ зроблено з посиланням на акт від 22.03.2011 № 120/23/33846188 «Про неможливість проведення документальної перевірки ТОВ «Стармак» щодо правомірності формування податкового зобов'язання та податкового кредиту з ПДВ за грудень 2010 року та січень 2011 року» та лист УПК ДПС у Луганській області від 16.10.2012, яким повідомлено про анулювання ліцензії ТОВ «Стармак» на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу за нерегульованим тарифом 13.09.2012.

Суди попередніх інстанцій на підставі оцінки досліджених в судовому процесі доказів, а саме: копій договору на поставку природного газу від 14.12.2010 № 802, податкових накладних, акту на об'єм спожитого природного газу за січень, квітень 2011 року; за встановлення обставин використання отриманого від ТОВ «Стармак» природного газу для опалення примішення позивача; за відсутності з боку ДПІ інших доводів та доказів, які б беззаперечно спростовували відсутність реального характеру поставки позивачу природного газу ТОВ «Стармак», - зробили юридично правильний висновок про недоведеність з боку ДПІ на виконання процесуального обов'язку, встановленого нормою частини другої ст. 71 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваних судових рішень), правомірності зменшення у податковому обліку позивача сум витрат та податкового кредиту за наслідками господарських операцій із цим постачальником. Оцінка доказів судами зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України.

Висновки судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позову у силу норм частини 1 ст. 341 КАС України не є предметом касаційного оскарження.

Доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині відмови у задоволенні позову, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини 1 ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська Луганської області залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 29.01.2013 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.03.2013 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко