Справа № 2а-0770/2203/12
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/1838/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року (головуючий суддя Шешеня О.М., м.Ужгород, повний текст складено 03.07.2015) по справі за адміністративним позовом державної податкової інспекції у м.Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Приватного підприємства «Бізнесгруп» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Податковий орган звернувся в суд першої інстанції з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Бізнесгруп», обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивачем в ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 було встановлено придбання ним від ПП «Бізнесгруп» товару, а саме: овочів та фруктів в асортименті в кількості 182,357 тонн на загальну суму 879691,67 грн. Разом з тим, у відповідності до Акту перевірки від 21.09.2010 року №4326/23-4/36828601 ДПІ у Франківському районі м. Львова було встановлено, що ПП "Бізнесгруп" за вказаною юридичною адресою не знаходиться та у нього згідно поданих декларацій з податку на прибуток за 2009 рік, І квартал 2010 року відсутні офісні, виробничі приміщення, земельні ділянки, транспортні засоби та працівники. Відтак, у ПП «Бізнесгруп» відсутні необхідні умови для досягнення результатів відповідної господарської діяльності. В свою чергу, ФОП ОСОБА_1 скористався отриманими від ПП «Бізнесгуп» первинними документами, для формування показників податкового обліку всупереч тому, що такі документи не підтверджують реальні господарські операції, а тому не можуть вважатися первинними документами. Таким чином, здійснюючи фінансово-господарські операції, відповідачі мали спільний умисел, а саме: ПП «Бізнесгруп» завідомо уклав Договір за відсутності умов для його фактичного виконання та без мети настання реальних правових наслідків, а ФОП ОСОБА_1 укладаючи даний Договір мав на меті отримання податкової вигоди шляхом безпідставного формування валових витрат і податкового кредиту на підставі отриманих первинних документів без реального виконання господарських операцій.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним Договір укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Бізнесгруп".

ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та і процесуального права; неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведені обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обгрунтування апеляційних вимог покликається на те, що в акті перевірки зафіксовано, що на протязі травня-червня 2010 року ФОП ОСОБА_1 придбав у ПП «Бізнесгруп» товар, а саме: овочі та фрукти в асортименті в кількості 182,357 тонн на загальну суму 879 691,67 грн. Оплата за отримані товари Покупцем згідно договору здійснювалась шляхом перерахунку на банківський рахунок Продавця.

Крім того, Актом встановлено, що Товар від постачальника до покупців доставляв ФОП ОСОБА_1 на власному вантажному автомобілі «Мег8еdе8-Веnz 611 D», 1995 року випуску, що підтверджується оглянутими податковим інспектором шляховими листами.

Оскільки ПП «Бізнесгруп» перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у Франківському районі м.Львова, 21.09.2010 року ДПІ у Франківському районі м.Львова здійснена невиїзна документальна перевірка ПП «Бізнесгруп», про що складено акт № 4326/23-4/36828601.

Перевіркою встановлено, що за юридичною адресою: м.Львів, вул.В.Великого, 19/26, ПП «Бізнесгруп» та його посадові особи відсутні. Також, відсутні власні офісні та виробничі приміщення, трудові ресурси, транспортні засоби, земельні ділянки для здійснення господарської діяльності.

Згідно висновку ДПІ: ПП «Бізнесгруп» проводило транзитні фінансові потоки, спрямовані на здійснення операцій, які пов?язані з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов?язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту.

Як доказ незаконного характеру діяльності ПП «Бізнесгруп» свідчить також постанова від 22.07.2011 року «Про призначення позапланової документальної перевірки» на підставі матеріалів кримінальної справи №2064, яка порушена за фактом фіктивного підприємництва за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України. Відповідно до змісту Постанови ПП «Бізнесгруп» зареєстровано на підставних осіб, яке фактично фінансово-господарської діяльності не здійснювало, створено без мети здійснення підприємницької діяльності для прикриття незаконної діяльності або видів діяльності, щодо яких є заборона, по місцю реєстрації не знаходиться, в трудових відносинах з найманими працівниками не перебувало, власними приміщеннями для здійснення діяльності не володіло, орендованими приміщеннями не користувалось, ні власні, ні орендовані транспортні засоби для здійснення діяльності не використовувало.

У свою чергу ФОП ОСОБА_1 скористався отриманими від ПП «Бізнесгруп» первинними документами для формування показників податкового обліку всупереч тому, що такі документи не підтверджують реальні господарські операції, а тому не можуть вважатися первинними документами.

Укладаючи договір поставки товару, його сторони пов'язані спільним умислом, а саме ПП «Бізнесгруп» завідомо уклало такий договір за відсутності умов для його фактичного виконання - без мети настання реальних наслідків. В той же час, ФОП ОСОБА_1, укладаючи договір, мав на меті отримати податкову вигоду шляхом безпідставного формування валових витрат та податкового кредиту на підставі отриманих первинних документів без реального виконання господарських операцій, які у них зазначені.

Відтак, за своїм змістом та спрямованістю правовідносини між ПП «Бізнесгруп» та ФОП ОСОБА_1 завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності, так і в податкових правовідносинах, спотворюють показники податкового обліку та мають на меті несплату податків до бюджету.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 р. № 996-ХІУ (зі змінами та доповненнями) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Згідно зі ст.9 цього ж Закону первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно п. 2.2 вищевказаного Положення, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Пунктом 2.4 Положення передбачено, що первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2 «Порядку заповнення податкової накладної», затвердженої наказом Міністерства фінансів України 21.12.2010 року №969 (чинна на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №969) податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

У відповідності до п.14. Порядку №969 податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

01.05.2010р. між ПП «Бізнесгруп» і ФОП ОСОБА_1 укладено договір купівлі- продажу товарів. Згідно вказаного договору ПП «Бізнесгруп», як Продавець, передало у власність Покупця, ФОП ОСОБА_1, товар в асортименті (овочі, фрукти) в кількості 182,357 тонн на загальну суму 879 691,67 грн., який прийняв його та провів оплату.

Частину коштів ФОП ОСОБА_1 перерахував на рахунок ПП «Сервіс Доріг» відповідно до договору №7 про відступлення права вимоги від 21.09.2010р.

Підтвердженням здійснення ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності є наступні документи:

- Копія свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість ПП «Бізнесгруп»;

- Копія свідоцтва про реєстрацію юридичної особи ПП «Бізнесгруп»;

- Копії податкових накладних за 01.05.2010, 06.05.2010, 08.05.2010, 10.05.2010, 11.05.2010, 13.05.2010, 15.05.2010, 18.05.2010, 02.06.2010, 03.06.2010, 08.06.2010, 12.06.2010, 12.06.2010, 16.06.2010, 22.06.2010, 25.06.2010, 29.06.2010р.;

- Копії видаткових накладних за 01.05.2010, 06.05.2010, 08.05.2010, 10.05.2010, 11.05.2010, 13.05.2010, 15.05.2010, 18.05.2010, 02.06.2010, 03.06.2010, 08.06.2010, 12.06.2010, 12.06.2010, 16.06.2010, 22.06.2010, 25.06.2010, 29.06.2010р.;

- Копії платіжних доручень ФОП ОСОБА_1: №174 від 27.07.2010р.; №176 від 28.07.2010р.; №190 від 03.08.2010р.; №192 від 04.08.2010р.; №200 від 01.09.2010р.; №204 від 07.09.2010р.; №125 від 26.07.2011р.; №127 від 29.07.2011р., №130 від 02.08.2011р.; №131 від 09.08.2011р.;

Позивачем в Акті перевірки ФОП ОСОБА_1 від 20.09.2011р. №2151/17-319/НОМЕР_1 не заперечується, що основними покупцями продукції підприємця є ТОВ «Закарпатська продовольча група»; ТОВ «Плюс Бонус»; ПП «Либідь- РТІ»; ТОВ «Фоззі Фуд». Тобто, доставлена ним продукція в подальшому була і ним використана у своїй господарській діяльності: продана зазначеним контрагентам.

Всі представлені документи відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до первинних документів та підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Бізнесгруп» щодо придбання продукції в асортименті.

Згідно п.19 ст.2 Бюджетного кодексу України доходи бюджету - усі податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України.

Відповідно до п. 44.1. ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсним правочин вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Разом з тим, законодавством України не покладається обов'язок на суб'єкта господарювання щодо контролю звітності та діяльності контрагента.

В ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України визначено два види недійсних правочинів, а саме: нікчемні та оспорювані. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму №9) нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У п. 7 Постанови Пленуму №9 зазначено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Вважає безпідставним посилання позивача на те, що за своїм змістом та спрямованістю правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки порушують встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності та в податкових правовідносинах, спотворюють показники податкового обліку.

Зокрема, умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п.18 Постанови Пленуму №9 перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або володіння, користування, розпорядження об'єктами власності українського народу - землею як основним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.4 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму №9 зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Вважає, що позивачем не було надано суду належних та допустим доказів в обґрунтування наявності умислу між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» на укладення Договору купівлі-продажу від 01.05.2010р. без наміру виникнення наслідків, які передбачені даним Договором. Натомість, в матеріалах справи наявні первинні документи, які підтверджують реальність господарських операцій між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп», а саме: придбання товарів та реальність оплати за отриманий товар і транспортування товару власним транспортом ФОП ОСОБА_1

Окрім того, не підтвердився факт вчинення посадовими особами ПП «Бізнесгруп» фіктивного підприємництва. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2011р. у справі № 10-586/2011 за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції постанову Сихівського районного суду м. Львова від 05 вересня 2011 року про скасування постанови старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у Львівській області від 11 серпня 2011р. про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 (засновника та директора ПП «Бізнесгруп») за фактом вчинення фіктивного підприємництва за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 205 КК України, постанову Сихівського районного суду м.Львова від 05 вересня 2011 року про скасування постанови старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у Львівській області від 11 серпня 2011р. про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст. 205 КК України залишено без змін, а апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції - без задоволення.

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Постановою Верховного суду від 04.12.2018 року касаційну скаргу Ужгородської об?єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області задоволено частково. Скасовано ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 року, а справу №2а-0770/2203/12 направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, і з таким погоджується колегія суддів, що Договір укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» є недійсним за своїм змістом та спрямованість правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп», завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки порушує встановлений правовий порядок, як у сфері господарської діяльності, так і податкових правовідносинах, виходячи з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» було укладено Договір поставки, а саме: овочів та фруктів в асортименті.

Податковим органом було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 в ході якої було встановлено, що у травні-червні 2010 року останній придбав у ПП «Бізнесгруп» товар, а саме: овочі та фрукти в асортименті в кількості 182,357 тонн на загальну суму 879691,67 грн. Відтак, ФОП ОСОБА_1 здійснив перерахування ПП «Бізнесгруп» коштів на розрахункові рахунки. Перевіркою було встановлено, що згідно шляхових листів товар було доставлено ФОП ОСОБА_1 на власному вантажному автомобілі «Mercedes-Benz 611 D» 1995 року випуску.

Також, позивачем в ході проведення даної документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1, було використано інформацію отриману з ДПІ у Франківському районі м. Львова, на обліку якого знаходиться ПП «Бізнесгруп», а саме: Акт перевірки від 21.09.2010 року №4326/23-4/36828601, з якого вбачається, що за юридичною адресою: м. Львів, вул. В.Великого, 19/26 ПП «Бізнесгруп» та його посадові особи не знаходяться.

В ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки, податковим органом було встановлено, що податковий кредит ФОП ОСОБА_1 був сформований за рахунок ПП «Бізнесгруп», який не має виробничих потужностей, офісних та складський приміщень, технічного персоналу та інших основних засобів для забезпечення ведення фінансово-господарської діяльності в обсягах задекларованих показників. В свою чергу, ФОП ОСОБА_1 скористався отриманими від ПП «Бізнесгруп» первинними документами, для формування показників податкового обліку всупереч тому, що такі документи не підтверджують реальні господарські операції, а тому не можуть вважатися первинними документами.

Відповідно до п. 3, 5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (далі - Порядок), результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка. Акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Також, згідно постанови від 22.07.2011 року «Про призначення позапланової документальної перевірки» на підставі матеріалів кримінальної справи №2064, яка порушена за фактом фіктивного підприємництва за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 205 Кримінального кодексу України, вбачається, що ПП «Бізнесгруп» зареєстрований на підставних осіб, які фактичної фінансово-господарської діяльності не здійснювали та створене без мети здійснення підприємницької діяльності.

Укладаючи Договір, його сторони пов'язані спільним умислом, а саме: ПП «Бізнесгруп» завідомо уклав Договір за відсутності умов для його фактичного виконання - без мети настання реальних наслідків, в свою чергу ФОП ОСОБА_1, укладаючи Договір, мав на меті отримати податкову вигоду шляхом безпідставного формування валових витрат та податкового кредиту на підставі отриманих первинних документів без реального виконання господарських операцій, які у них зазначені.

Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини: всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску); отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість; «тимчасова» поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов'язання до сплати в бюджет тощо); результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як стверджує позивач, правочин, укладений між відповідачами є таким, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Тобто, саме на момент вчинення правочину стороною (сторонами) мають бути дотримані вимоги частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що за вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки нечинного правочину передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подані ФОП ОСОБА_1 первинні документи не можуть слугувати виключним доказом фактичного здійснення господарських операцій між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп», а тому укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» договір є недійсним.

Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, зокрема, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов'язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо покликання апелянта на те, що суд констатуючи факт укладення між ФОП ОСОБА_1 та ПП «Бізнесгруп» договору поставки не вказує інші його реквізити, зокрема, дати Договору, який визнано недійсним, то колегія суддів зазначає, що ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі визнає наявність такого договору та стверджує, що таким є Договір купівлі-продажу і долучає Договір купівлі-продажу від 01.05.2010р.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року по справі № 2а-0770/2203/12 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді Т. І. Шинкар
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 12.03.19