Справа № 160/7713/18
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2019 року Справа № 160/7713/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняТерентенко О.О.
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, Співак В.А. ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, в якому позивач просить:
визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року, винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3.
В обґрунтування позову зазначено, що за наслідками інспекційного відвідування позивача з питань виявлення неоформлених трудових відносин було складено акт №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018р., в якому відповідач дійшов помилкового висновку щодо порушення суб'єктом господарювання законодавства про працю та як наслідок неправомірно виніс постанову №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 335070,00грн. Позивач вважає, що означена постанова є протиправною та підлягає скасуванню відповідачем за відсутності належних для її винесення правових підстав.
Представником відповідача подано відзив на адміністративний позов, в якому останній зазначив, що працівниками контролюючого органу проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_3 з питань виявлення неоформлених трудових відносин, за результатами якого встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як найманими працівниками без відповідного оформлення. З огляду на означене, відповідач в акті перевірки №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018р. дійшов висновку про порушення позивачем ч.1 ст.21, ч.2 ст.23, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України, оскільки найманий працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, відповідач вважає оскаржувану постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року винесеною у відповідності до норм чинного законодавства України та за наявності реальних порушень, допущених позивачем.
Позивач та його представник у судовому засіданні адміністративний позов підтримали та просили задовольнити його.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з метою додержання ним вимог законодавства про працю та виявлення неоформлених трудових відносин, за результатами якого складено акт №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018р. В ході проведення інспекційного відвідування було виявлено порушення вимог ч.1 ст.21, ч.2 ст.23, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України. Згідно вимог вказаних статей не допускається праця найманих працівників без оформлення трудового договору та повідомлення органу Державної фіскальної служби про прийняття такого працівника на роботу.
Так, в ході проведення інспекційного відвідування 21.08.2018 року, контролюючим органом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 укладено наступні цивільно-правові договори:
За умовами даних договорів виконавець зобов'язується на території ФОП ОСОБА_3 (замовник) надавати перукарські послуги в перукарні "Експрес стрижка". Для виконання даних робіт ФОП ОСОБА_3 зобов`язується надати виконавцям необхідне обладнання, інструменти та матеріали, а також замовник встановлює доступ до приміщення для проведення робіт з 8:00 до 20:00 год.
Крім того, відповідно до п.2.1 вказаних договорів ФОП ОСОБА_3 зобов`язується сплачувати виконавцям винагороду у сумі 1500,00 грн.
Таким чином, зі змісту укладених договорів вбачається, що їх предметом є саме процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 систематично виконують певні трудові функції, робота носить постійний характер. Тобто, дані цивільно-правові договори мають ознаки трудового договору, а відносини, що склались у зв`язку з їх виконанням є трудовими, про що свідчить порядок їх виконання.
ФОП ОСОБА_3 були надані письмові заперечення до вказаного акту інспекційного відвідування, в яких він зазначив, що з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були укладені саме цивільно-правові договори щодо виконання робіт (надання послуг) на їх власний ризик та з їх вільного волевиявлення, без встановлення будь-якого контролю за обсягом виконаних робіт, часом виконання робіт зі сторони позивача та відсутністю документального оформлення виконаних робіт, крім акту прийому-передачі виконаних робіт. Також винагорода згідно укладених цивільно-правових договорів виплачується за домовленістю сторін, а в порівнянні з трудовим договором заробітна плата має мінімальний розмір та термін виплати, встановлений законодавством. Щодо проходження обов`язкового медичного огляду ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, то контролюючому органу були надані копії особистих медичних книжок вказаних осіб. З урахуванням викладеного, позивач просив визнати висновки акту інспекційного відвідування неправомірним.
За результатами розгляду означених заперечень ГУ Держпраці у Дніпропетровській області було відмовлено у задоволенні вказаних заперечень.
Крім того, з метою усунення виявлених порушень, ФОП ОСОБА_3 видано припис №ДН-1236/255/АВ/П від 30 серпня 2018 року, згідно якого встановлено строк для надання письмового повідомлення із долученням копій первинних документів про вжиті заходи щодо його виконання - до 10.09.2018 року.
ГУ Держпраці у Дніпропетровській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ДН1236/255/АВ/ТД від 31.08.2018 року - на 13.09.2018 року, яке було направлено позивачу 03.09.2018 року, але повернуто з відміткою ПАТ "Укрпошта" з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". При цьому, повідомлення з вказаним рішенням направлено позивачу та у відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 вважається врученим.
Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року про накладення на ФОП ОСОБА_3 штрафу в сумі 335070,00 грн. на підставі ч.1 ст.21, ч.2 ст.23, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України.
Не погодившись з винесеною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для здійснення громадянами права на працю. Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю є важливими способами захисту трудових прав працівників, гарантією забезпечення законності в трудових відносинах.
Статтею 259 Кодексу законів про працю України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок №295).
Пунктом 2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці:
Держпраці та її територіальних органів;
виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).
Згідно з п.19 та п.20 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.
Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до Порядку повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. №413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів, а саме засобами електронного зв'язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п'ятьма особами.
Таким чином, видання наказу про прийняття на роботу та подання повідомлення до ДФС є невід`ємними етапами оформлення трудових відносин, недотримання яких є фактичним допуском працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Відповідно ст.626 ЦК України цивільно-правовий договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.
Основною ознакою відмінності цивільно-правових відносин від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, а метою є отримання певного матеріального результату.
Особа, яка працює на підставі цивільно-правового договору, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язується виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Так, згідно ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний, зокрема, ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;
визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.
Крім того, означені послуги носять постійний характер, що притаманно саме трудовому договору.
Також умовами укладених договорів передбачена відповідальність за майно та будь-які дії, які спричиняють його втрату або псування (п.1.6 Договору), що в свою чергу визначено ст.130 КЗпП України, а саме працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При цьому, згідно приписів ст.138 КЗПп України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, законодавець чітко визначив те, що матеріальна відповідальність передбачена саме при трудових відносинах.
Щодо обсягу виконуваної роботи, то він не визначений, а лише обумовлений у вигляді зобов'язання виконати роботу за певною професією - перукар, що в свою чергу характеризує саме процес праці. Крім того, умовами договорів не визначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату.
Крім того, даними договорами не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та підлягають відображенню в акті їх приймання.
Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 визначається механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.2-7 ст.53 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Так, з урахуванням абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та п.8 Порядку №509 відповідачем винесеного постанову №ДН1236/255/АВ/ТД-ФС/544 від 13 вересня 2018 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 335070,00грн.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1, 4 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.1, 3 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Так, перевірка позивача, за результатами якої винесено акт відвідування №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018р., була призначена та здійсненна відповідно до вимог чинного законодавства.
Також суд вважає обґрунтованими висновки відповідача в акті перевірки №ДН-1236/255/АВ від 22.08.2018р, що правовідносини між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 носять ознаки притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманими працівниками, а дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору шляхом його укладення порушують вимоги ст.24 КЗпП України та перешкоджають реалізації працівником його права на працю, гарантованого Конституцією України та КЗпП України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки.
Встановлені в акті перевірки порушення підтверджується відповідними доказами, натомість позивачем не надано доказів та обґрунтованих пояснень щодо спростування виявлених порушень.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст.243-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 11 березня 2019 року.

Суддя О.В. Єфанова