Справа № 465/7492/15-а
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/762/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А, Шинкар Т.І.

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач: ОСОБА_2

відповідач: Голуб О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Франківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2016 року у справі № 465/7492/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області про скасування наказу,-

суддя в 1-й інстанції - Мартинишин М.О.,

час ухвалення рішення - 09:58:10 год.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

В С Т А Н О В И В :

16 листопада 2015 року позивач - ОСОБА_2, звернулася в суд з позовом до відповідача - Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області, в якому просила скасувати протиправний Наказ №10 від 09 вересня 2015 року суб'єкта владних повноважень - директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області Бардовського Геннадія Євгеновича про відрахування з Центру соціально-психологічної допомоги ОСОБА_2 (1981 р.н.) та ОСОБА_5.(2009 р.н.).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона разом з сином ОСОБА_5 (2009р.н.), була зарахована до Центру соціально-психологічної допомоги. Однак, 09.09.2015 року директором Бардовським Г.Є. видано новий Наказ №10 про відрахування її та її сина з Центру. Причиною відрахування є порушення Договору про тимчасове перебування пп. 3.8, 3.9, 3.10, 3.11 та відсутність дозвільних документів на тимчасове перебування у ЦСПД. Вважає, оскаржуваний наказ протиправним, оскільки такий позивач не підписувала, її ніхто не ознайомлював з вказаним наказом, про підстави, які стали причиною для її відрахування їй не зазначено та їй не зрозумілі. Також зазначає, що за час проживання вона жодного разу не порушувала правил користування приміщенням.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, позивачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій зазначається, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просила оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції фактично не було надано належної оцінки поданим нею доказам. Звертає, увагу на те, що акти про здійснення перевірки, подані відповідачем на підтвердження своєї позиції, викривлюють реальні обставини, які відбувалися у той момент. Крім того, зазначає, що при оцінці поданих доказів та відомостей, судом першої інстанції була надана перевага доказам відповідача, проте її доводи були проігноровані та фактично відкинуті.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року відмовлено апелянту в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та залишено без руху апеляційну скаргу (а.с. 154).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу повернуто у зв'язку з невиконанням вимог суду щодо усунення недоліків. (а.с. 159).

29 грудня 2017 року позивач - ОСОБА_2 подала повторно апеляційну скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу залишено без руху (а.с. 179), відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_2 про поновлення строку апеляційного оскарження та про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року повернуто апеляційну скаргу у зв'язку з невиконанням вимог суду щодо усунення недоліків (а.с.209-210).

Не погоджуючись з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року про повернення апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала 30 серпня 2018 року касаційну скаргу. Просила її скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року у справі № 465/7492/15-а скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

16 січня 2019 року вказану справу зареєстровано у Восьмому апеляційному адміністративному суді у зв'язку з їх передачею відповідно до частини третьої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України як визначеному частиною шостою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суду, якому передаються справи Львівського апеляційного адміністративного суду, що ліквідований згідно з Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 455/2017 «Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах».

За результатами автоматизованого розподілу цю справу передано на розгляд колегії суддів: суддя-доповідач Судова-Хомюк Н.М., судді Пліш М.А. та Шинкар Т.І..

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно п.9 Типового положення про центр соціально-психологічної допомоги, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 2004 року № 608, на підставі наказу директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області від 03 листопада 2011 року №164, за клопотанням Львівського міського голови від 24 жовтня 2011 року №2604, скеруванням Львівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді до Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області була зарахована ОСОБА_2 - із сином ОСОБА_5, як жертва психологічного насильства з боку її чоловіка та їм надано тимчасове проживання та харчування у центрі.

Між ОСОБА_2 та відповідачем укладено договір від 03 листопада 2011 року про тимчасове перебування у Центрі соціально-психологічної допомоги у Львівській області, згідно якого позивачці надано у тимчасове безоплатне користування для проживання терміном до 90 днів місце у кімнаті №6 блоку №V.

У відповідності до п.3.3 Договору, ОСОБА_2 зобов'язувалась дотримуватись Правил внутрішнього розпорядку,згідно п.3.5- докладати активних зусиль до якнайшвидшого вирішення власних соціальних проблем.

Судом також встановлено, що у Центрі соціально-психологічної допомоги у Львівській області позивачка разом із сином проживала тривалий час, строк її проживання закінчився. Під час проживання неодноразово порушувались правила внутрішнього розпорядку та умови Договору про тимчасове перебування. Такі факти порушень зафіксовані у актах від 16 лютого 2012 року № 1, від 16 вересня 2013 року, від 23 вересня 2013 року, від 11 грудня 2013 року, від 29 липня 2014 року, від 07 вересня 2015 року; актах обстеження технічних та санітарно-побутових умов від 07 вересня 2015 року; скарг клієнтів центру ОСОБА_7 від 26 березня 2015 року, ОСОБА_8 від 27 серпня 2013 року; пояснюючою запискою адміністраторів ОСОБА_9. від 25 листопада 2013 року; зобов'язанням ОСОБА_2 від 16 лютого 2012 року щодо виконання Правил центру, не провокувати і не створювати конфліктних ситуацій від 16 лютого 2012 року, тощо.

Наказом директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області №10 від 09 вересня 2015 року ОСОБА_2 (1981 р.н.) ОСОБА_5 (2009р.н.) відраховано з Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області, у зв'язку з порушенням п. 3.8, 3.9, 3.10.,3.11 Договору про тимчасове перебування та відсутністю дозвільних документів на тимчасове перебування в центрі.

Відмовляючи в задоволені адміністративного позову суд першої інстанції зазначив, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність оскаржуваного рішення, а тому відсутні підстави для його скасування. При цьому, під час розгляду даного спору суд першої інстанції, відніс дану справу до категорії адміністративних та розглянув за правилами Кодексу адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із зазначеними висновками, зокрема з тим, що дану справа необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства та зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: - хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

З наведених вище норм простежується, що в порядку адміністративного судочинства вирішуються спори у сфері публічно-правових відносин, зокрема, щодо захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, згідно пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернулася до адміністративного суду з позовом до Центру соціально-психологічної допомоги Львівської області про визнання протиправним та скасування наказу № 10 про відрахування з Центру.

Функції та повноваження Центру соціально-психологічної допомоги передбаченні типовим положенням про Центр соціального-психологічної допомоги, Затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 травня 2004 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з вказаним положенням, зокрема, пунктом першим вказаного Центр соціально-психологічної допомоги (далі - центр) є закладом, що утворюється місцевим органом виконавчої влади та органом місцевого самоврядування і надає соціальні послуги особам, які внаслідок стихійного лиха, учинення стосовно них злочину, насильства (у тому числі в сім'ї) або реальної загрози його вчинення та за інших обставин (далі - особи, які опинилися у складних життєвих обставинах), наслідки яких вони не можуть подолати самостійно.

Проте, вказаним положенням не зазначено та не передбачено, хто делегує вказані повноваження та саме, які повноваження делеговані відповідачу на здійснення ним владних управлінських функцій.

Крім того, з даного положення також слідує, що позивач в даному випадку не є суб'єктом владних повноважень.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач в даному випадку не є суб'єктом владних повноважень та не здійснює владних управлінських функції, а тому в суду першої інстанції були відсутні підстави для розгляду справи в порядку передбаченому кодексом адміністративного судочинства.

Таким чином, оскільки відповідач в даній справі не є суб'єктами владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, який здійснює владні управлінські функції, відсутні підстави для розгляду в порядку визначеному цим кодексом.

Вищенаведені факти та обставини узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Колегія суддів, також звертає увагу на те, що підставами для винесення, оскаржуваного наказу слугували не виконання договірних відносин у сфері користування та експлуатації соціального житла, тобто користуванням нерухомим майном.

Відтак, з огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що спір про захист права конкретної фізичної особи на користування соціальним житлом та виконання договірних відносин у сфері щодо користування соціальним житлом є не публічним.

Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, арозгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а мають бути розглянуті за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Оскільки, оскаржуване рішення винесене органом який не є суб'єктом владних повноважень та не здійснює владні управлінські функції, а оспорювань право щодо яких необхідний судовий захист є цивільними.

Роз'яснити позивачу, що він має право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув даний спір в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України підстави для скасування рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, тому оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 4 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Франківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2016 року у справі №465/7492/15-а скасувати.

Провадження у справі ОСОБА_2 до Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області про скасування наказу - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 11.03.2019 року у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.