Справа № 760/16355/16-а
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Собківа Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 28.02.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, стягнення коштів, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про: визнання протиправними дії щодо непризначення одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності ІІ групи; стягнення з Міністерства оборони України на його користь одноразову грошову допомогу в разі настання інвалідності ІІ групи в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму в розмірі 689753 грн.; зобов'язання Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу в разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, відповідно до постанови КМ України від 25.12.2013 № 975 та статей 16 - 16-3 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.

Постановою Солом'янського районного суду міста Києва від 28.02.2017 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов'язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у відповідності до ст. 16 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 на день встановлення інвалідності.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта, зокрема, обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх доводів відповідача при розгляді справи, не взято до уваги, що позивачем не надано, передбачених нормативно-правовими актами, документів, які б свідчили про наявність підстав для призначення одноразової грошової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

ОСОБА_2 проходив військову службу та з 13.10.1994 звільнений від проходження військової служби.

Відповідно довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 135999 позивачу за наслідками первинного огляду встановлено третю групу інвалідності з 13.06.2012, причина інвалідності - виконання обов'язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0082447 позивачу за наслідками повторного огляду встановлено ІІ групу інвалідності з 04.04.2014, причина інвалідності - виконання обов'язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 11.08.2016 у справі № 760/5342/16-а скасовано постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 06.06.2016 та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо неприйняття у встановлений законодавством строк рішення про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 та зобов'язано Міністерство оборони України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.09.2016 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2016. Отже, вказана постанова набрала законної сили.

Імперативними приписами ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

В контексті наведеного, колегія суддів зазначає, що у постанові Київського апеляційного суду міста Києва від 11.08.2016, яка набрала законної сили, серед іншого вказано, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 975 від 25.12.2013 року. Таким чином, 04.04.2014 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України № 975.

Крім того, як вказано вище, вказаною постановою зобов'язано Міністерство оборони України прийняти рішення з питання виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2

Всупереч вказаному, незважаючи на те, що позивач звернувся з відповідним пакетом документів щодо призначення такої допомоги, відповідного рішення Міністерством оборони України прийнято не було.

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідача, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що право на вказану допомогу у звільненого військовослужбовця наступає в момент встановлення інвалідності, а отже, з 04.04.2014 позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону № 2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України № 975.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - є гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року №21-446а14, від 21 квітня 2015 року №21-135а15, від 10 березня 2015 року №21-563а14 та Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року №276/322/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 8, 9 статті 16-3 Закону України 20.12.1991 № 2011-ХІІ, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з нормами Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (Порядок № 975 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги, зважаючи на наведені норми, позивач отримав з 04.04.2014.

Згідно з абз. 2 п. 13 Порядку № 975, розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що враховуючи наявність судового рішення у справі № 760/5342/16-а, відповідач зобов'язаний був прийняти рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2, а не повертати документи на доопрацювання, як це було зроблено відповідачем, та підтверджується витягом з протоколу № 47 від 10.06.2016.

Вказане також спростовує обгрунтованість доводів апелянта, який вказує на неправомірність висновків суду першої інстанції, який не дослідив відповідний пакет документів.

Крім того, зазначені вище дії Міністерства оборони України при розгляді відповідної заяви позивача суперечать ст. 19 Конституції України та Порядку № 975, позаяк заява позивача разом з доданими до неї документами повинна була бути розглянута Міністерством оборони України у відповідності до вимог Порядку № 975, та за результатами розгляду, згідно вимог пункту 13 Порядку № 975, мало бути прийнято відповідне рішення.

Вказані аргументи спростовують доводи апелянта стосовно того, що висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи та положенням чинного законодавства, а отже, відхиляються колегією суддів.

В частині доводів апелянта з посиланням на наявність дискреційних повноважень Міністерства оборони України та виключне право на призначення такої допомоги, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не було порушено відповідні права та інтереси відповідача, а зобов'язання його вчинити певні дії є належним способом відновлення прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин, з урахуванням наявності судового рішення у справі № 760/5342/16-а.

В контексті наведеного, суд першої інстанції вірно вказав про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі стосовно того, що позивачем не надано усіх належних документів, у зв'язку з чим у комісії Міністерства оборони України не було достатніх підстав для прийняття відповідного рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, то суд апеляційної інстанції вказує на те, що відповідачем взагалі не було розглянуто у встановленому порядку заяву позивача з відповідними документами, та всупереч судового рішення, яке набрало законної сили, відповідного рішення не прийнято, а відтак зазначені аргументи апелянта жодним чином не свідчать про обгрунтованість правової позиції останнього.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 28.02.2017 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Я.М. Собків