Справа № 800/135/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

04 березня 2019 року

Київ

справа №800/135/17

адміністративне провадження №П/9901/124/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Анцупової Т.О., Гімона М.М., Кравчука В.М., Стародуба О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Коцюрби В.М.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Белінської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу №800/135/17

за позовною заявою ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення від 23 березня 2017 року №592/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку», -

в с т а н о в и в :

13 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі також ВРП, Рада), у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення ВРП від 23 березня 2017 року № 592/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку».

Позов умотивований тим, що:

- ВРП не мала повноважень ухвалювати рішення, що є предметом оскарження, оскільки дисциплінарне провадження фактично не існувало, так як було зупинене в силу закону, у зв'язку тим, що до суду було оскаржено рішення ВККС про рекомендацію ВРП внести подання про звільнення судді;

- ВРП розгляд справи мала відкласти, оскільки на засідання Ради вона не з'явилась однак повідомила, що нею в судовому порядку оскаржено рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2016 року № 1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення з посади судді з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги);

- рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків, оскільки не зазначено який саме дисциплінарний проступок нею вчинено, а зазначено лише про висновки ВККС, викладені у рішенні № 1328/дп-16;

- рішення прийнято без відповідного подання Дисциплінарної палати.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14 квітня 2017 року відкрив провадження в адміністративній справі, а ухвалою від 07 червня 2017 року зупинив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № П/800/423/16 за позовом ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2016 року № 1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення з посади судді з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).

За результатами розгляду справи № П/800/423/16 постановою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2016 року № 1328/дп-16 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Тетяни Валентинівни з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги).

Постановою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі № П/800/423/16.

У зв'язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", на виконання пункту 5 частини першої розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в новій редакції) позовну заяву передано до Касаційного адміністративного суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року поновлено провадження у цій справі.

У поданому 17 жовтня 2018 року відзиві на позов ВРП просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що відсутні, встановлені частиною 2 статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», підстави для скасування оскаржуваного рішення, оскільки останнє прийнято повноважним складом, підписано членами, які брали участь в його ухваленні та містить посилання на визначені законом підстави для звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Зазначає, що у відповідності до приписів частини 3 статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Рада дійшла висновку про можливість розгляду питання про звільнення позивача у її відсутність.

Представник відповідача на спростування доводів позивача про відсутність у рішенні посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків вказує, що рішення містить такі посилання, зокрема, зазначено про не вчинення суддею ОСОБА_2 дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження, не встановлення доведеності наданих стороною обвинувачення доказів обставин, які свідчать про достатність підстав вважати про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Згідно оскаржуваного рішення Радою встановлено, що дисциплінарне провадження щодо позивача проведено Комісією з дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а встановлені Комісією факти щодо допущених суддею ОСОБА_2 істотних порушень законодавства та аналіз дисциплінарної справи свідчать про вчинення нею дисциплінарного проступку та є підставою для її звільнення відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

У відповіді на відзив та в додаткових обґрунтуваннях позивач вказує аргументи, ідентичні зазначеним в позовній заяві, а також посилається на те, що судовими рішеннями у справі № 800/423/16 (предметом у якій було рішення ВККС від 04 липня 2016 року №1328/дп-16, покладене в основу оскаржуваного у даній справі рішення ВРП), встановлено, що рішення ВККС не містить вказівки та мотивів щодо будь-якої форми вини позивача при постановленні 19 лютого 2014 року ухвали про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_2, як слідчий суддя, була наділена повноваженнями застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою. У цій справі встановлено відсутність в діях ОСОБА_2 ознак порушення присяги судді. Так, суди дійшли висновку, що Комісія вийшла за межі своїх повноважень, оскільки мотивація рішення стосується виключно законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого позивачем.

При цьому, як зазначає позивач, необхідною умовою розгляду ВРП питання про звільнення судді з посади є наявність рішення ВККС про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, однак у даному випадку Рада незаконно розглянула таку рекомендацію ВККС, оскільки рішення ВККС щодо такої рекомендації скасовано в судовому порядку.

У запереченнях на відповідь на відзив ВРП вказує на необґрунтованість посилань позивача на висновки судів, зроблені у справі № П/800/423/16 та зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно прийнято у відповідності до норм Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про вищу раду правосуддя».

В судовому засіданні представник відповідача також зазначила, що незважаючи на скасування в судовому порядку рішення ВККС, рішення ВРП є законним та обґрунтованим, оскільки Радою розглядались обставини, зазначені у зверненні народного депутата України VII скликання ОСОБА_5 про вчинення дисциплінарного проступку суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_2

Суд заслухав пояснення учасників справи, з'ясував обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, дослідив докази, надані на підтвердження заявлених вимог та заперечень, і встановив таке.

ОСОБА_2 Постановою Верховної Ради України від 20 лютого 2003 року № 570-ІV обрана на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва безстроково.

До Вищої ради юстиції 3 жовтня 2016 року за вхідним № 4427/0/8-16 надійшла копія рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 4 липня 2016 року № 1328/дп-16 про застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання до Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва. Підставою для направлення рекомендації було порушення присяги, вчинене суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_2 під час винесення постанови про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справі № 759/2805/14-к.

За результатами розгляду рішення Комісії та матеріалів дисциплінарної справи, Вища рада правосуддя дійшла висновку про наявність підстав для звільнення судді ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Так, у спірному рішенні вказано, що під час перевірки встановлено наступні обставини:

В березні 2014 року та лютому 2016 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з Комітету з питань верховенства права та правосуддя Верховної Ради України, а також із Вищої ради юстиції (відповідно до рішення Вищої ради юстиції від 10 грудня 2015 року № 1003/0/15-15) надійшли звернення народного депутата України VII скликання ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 у яких депутат зазначав про порушення суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_2 законодавства України під час постановлення ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно громадянина ОСОБА_7, який був учасником масових акцій протесту, а саме допустила порушення посадових обов'язків і присяги судді. Крім того, суддя без обґрунтування підстав відмовила у задоволенні заяви ОСОБА_5 про взяття підозрюваного на поруки. Заявник вважає, що в ухвалі відсутнє обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу, оскільки застосовано його було лише на підставі матеріалів (протокол затримання, протокол огляду місця події та рапорт), наданих слідчим. Враховуючи наведене, заявник просив направити рекомендацію до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді ОСОБА_2 з посади у зв'язку з порушенням нею присяги судді при здійсненні правосуддя.

За результатами дисциплінарного провадження Комісією встановлено, що 19 лютого 2014 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшло клопотання старшого слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в місті Києві Єльцова А.В., погоджене з прокурором прокуратури Святошинського району міста Києва Кокошею М.М. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження №0000373, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, яке мотивовано тим, що 18 лютого 2014 року близько 9 години ранку невстановлені досудовим розслідуванням особи у кількості приблизно від 2000 до 5000 чоловік, до складу яких увійшов ОСОБА_7, організували натовп для вчинення масових заворушень поряд із будівлею Верховної Ради України, що супроводжувалися насильством над особою, знищенням майна, опором представникам влади із застосуванням предметів, які були заздалегідь підготовлені, для нанесення тілесних ушкоджень. Вказаними діями ОСОБА_7 та інші невстановлені особи спричинили працівникам правоохоронних органів (загальною кількістю близько 160 осіб) тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості. При цьому для приховування власних облич з метою уникнення відповідальності за вчинювані діяння використали маски, шоломи, марлеві пов'язки та інші засоби. При цьому у клопотанні наголошено, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7, належить до категорії особливо тяжких, підозрюваний ніде не працює, в м. Києві та Київській області не зареєстрований та не має постійного місця проживання, може переховуватися від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання наведеним ризикам застосуванням більш м'яких запобіжних заходів.

Зазначене кримінальне провадження № 759/2805/14-к в порядку автоматизованого розподілу було передано на розгляд слідчому судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_2 За результатами розгляду якого ухвалою слідчого судді ОСОБА_2 від 19 лютого 2014 року застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 18 квітня 2014 року включно.

Суддя ОСОБА_2, застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дійшла висновку, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

- рапортом від 18 лютого 2014 року командира взводу № 1 роти № 4 ПКСМ ГУ МВС України в місті Києві лейтенанта міліції ОСОБА_10;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 18 лютого 2014 року;

- протоколом огляду місця події від 18 лютого 2014 року.

Крім того, суддя дійшла висновку, що у зв'язку із тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п'ятнадцяти років, може переховуватись від органів досудового розслідування та вчиняти інші правопорушення, то менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам. З тих самих підстав слідчим суддею ОСОБА_2 було залишено без задоволення звернення сільського голови та громади с. Крилос Галицького району Івано-Франківської області (місце реєстрації та проживання ОСОБА_7.) та заяви народних депутатів ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5 про взяття на поруки ОСОБА_7

В апеляційному порядку ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_2 від 19 лютого 2014 року оскаржено не було, оскільки 22 лютого 2014 року відповідно до ухвали іншого слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва Макаренка В.В. задоволено клопотання старшого слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в місті Києві Єльцова А.В. та змінено підозрюваному ОСОБА_7 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов'язання.

Ухвалюючи рішення за результатами розгляду клопотання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу, слідчий суддя зобов'язаний враховувати підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, та навести їх у мотивувальній частині ухвали.

Статтею 183 КПК України визначено, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною четвертою статті 193 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд має право за клопотанням сторін або за власною ініціативою заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, за висновками Комісії вимоги закону суддя ОСОБА_2 не виконала та постановила ухвалу, в якій єдиною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначила тяжкість злочину, інкримінованого підозрюваному ОСОБА_7 Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя ОСОБА_2 не встановила, чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також чи доводять надані стороною обвинувачення докази обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушила вимоги пунктів 2, 3 частини першої статті 194 КПК України, не було взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Луценко проти України» у рішенні від 19 листопада 2012 року та рішеннях від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України», а також від 09.07.2009 у справі «Мурен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), від 27.02.2007 у справі «Нештак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia).

Вказане свідчить про ігнорування слідчим суддею ОСОБА_2 вимог національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

За наведених вище обставин, ВРП зазначила, що дисциплінарне провадження щодо позивача проведено Комісією з дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а встановлені Комісією факти щодо допущених суддею ОСОБА_2 істотних порушень законодавства та аналіз дисциплінарної справи свідчать про вчинення нею дисциплінарного проступку та є підставою для її звільнення відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, у зв'язку з чим 23 березня 2017 року прийняла рішення № 592/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку».

Судова колегія приходить до висновку про невідповідність оскаржуваного рішення критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, та наявність підстав для його скасування у відповідності до частини 2 статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя" (далі також Закон №1798-VIII) з огляду на таке.

Статтею 131 Конституції України передбачено, що в Україні діє Вища рада правосуддя.

15 березня 2017 року було завершено реорганізацію Вищої ради юстиції у Вищу раду правосуддя.

Відповідно до абзацу другого пункту 19 розділу 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі також Закон № 1402-VIII), ВРП розглядає в порядку, встановленому главою 6 розділу II цього Закону. За результатом розгляду ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Таким чином, законодавець в Законі № 1402-VІІІ врегулював процедуру застосування дисциплінарних стягнень за результатами розгляду дисциплінарних справ, в тому числі тих, з приводу яких прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи до набрання чинності цим законом.

Отже, на виконання зазначених вище вимог законодавства, ВРП, на підставі висновку ВККС України, здійснювала розгляд питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_2

Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України, а саме:

1) неспроможність виконувати повноваження за станом здоров'я;

2) порушення суддею вимог щодо несумісності;

3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді;

4) подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням;

5) незгода на переведення до іншого суду у разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду;

6) порушення обов'язку підтвердити законність джерела походження майна.

Суд критично ставиться до доводів позивача щодо неможливості розгляду ВРП питання про звільнення судді ОСОБА_2 з посиланням на частину шосту статті 99 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів», якою передбачено, що подання скарги до Вищої ради юстиції чи адміністративного позову до суду на рішення ВККС України про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності зупиняє застосування дисциплінарного стягнення, оскільки на час передачі рішення ВККС (03 жовтня 2016 року) до ВРЮ Закон № 2453-VI втратив чинність.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до частини другої статті 57 Закону №1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Розглядаючи адміністративну справу, суд виходить з того, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

З огляду на зазначене, враховуючи конституційні положення статті 55 Основного Закону і те, що вирішення спорів, що виникають за участю, зокрема, ВРП віднесено до юрисдикції адміністративного суду, при розгляді цієї справи суд не обмежився з'ясуванням лише визначених Законом № 1402-VIII підстав для оскарження і скасування рішення ВККС.

З урахуванням вимог Закону № 1402-VIII Суд дійшов висновку, що: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив оскаржуване рішення, мав повноваження його ухвалювати; 2) рішення підписали усі члени ВРП, які брали участь у кваліфікаційному оцінюванні і брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких Рада дійшла відповідних висновків, а саме - рішення містить посилання виключно на висновки ВККС, за яких остання прийняла рішення про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Тетяни Валентинівни з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (за порушення присяги). Однак, в оскаржуваному рішенні ВРП не зазначено мотиви, з яких Рада дійшла відповідних висновків.

Перевіряючи обґрунтованість рішення ВРП щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності та звільнення її з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї ж статті).

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).

Частиною 9 статті 109 Закону N 1402-VIII передбачено, що істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів:

1) суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду;

2) суддя вчинив дисциплінарний проступок, маючи непогашене дисциплінарне стягнення (крім попередження чи догани), або має два непогашених дисциплінарних стягнення;

3) установлено факт недоброчесної поведінки судді, у тому числі здійснення суддею або членами його сім'ї витрат, що перевищують доходи такого судді та доходи членів його сім'ї, законність джерел яких підтверджена; встановлення невідповідності рівня життя судді задекларованим ним та членами його сім'ї майну і доходам; використання статусу судді з метою незаконного отримання ним або третіми особами матеріальних благ або іншої вигоди;

4) суддю визнано судом винним у вчиненні корупційного правопорушення або правопорушення, пов'язаного з корупцією;

5) суддя не виконав вимоги рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, ухваленого на підставі пункту 4 частини першої цієї статті, або за результатами кваліфікаційного оцінювання, призначеного відповідно до пункту 4 частини першої цієї статті, суддя не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді;

6) суддя умисно не подав декларацію доброчесності чи декларацію родинних зв'язків у встановлені строки або умисно задекларував недостовірні (в тому числі неповні) твердження у декларації доброчесності;

7) суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року N 2-рп/2011 наголошено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді. Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства.

Кодексом суддівської етики, затвердженим XI черговим з'їздом суддів України 22 лютого 2013 року, визначено, що: суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду (стаття 1); суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини його поведінка була бездоганною (стаття 3).

Факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов'язками має бути встановлений ВРП з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов'язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій.

Підпунктом "г" пункту 1 частини першої статті 106 Закону N 1402-VIII передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за умисне або внаслідок недбалості порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 106 Закону N 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 106 Закону N 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав умисного або у зв'язку з очевидною недбалістю допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод.

За приписами статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Дослідивши зміст оскаржуваного позивачем рішення ВРП, Суд зазначає, що воно є ідентичним рішенню Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2016 року №1328/дп-16, не містить власних висновків щодо того, які саме дії судді ОСОБА_2 свідчать про вчинення нею істотного дисциплінарного проступку.

При цьому, Суд звертає увагу, що рішення ВККС від 04 липня 2016 року № 1328/дп-16, покладене в основу оскаржуваного у даній справі рішення ВРП, було предметом оскарження в судовому порядку. Так, за результатами розгляду справи № 800/423/16 постановою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 липня 2016 року № 1328/дп-16.

У справі № 800/423/16 суди дійшли висновку, що оскаржуване рішення не містить вказівки та мотивів щодо будь-якої форми вини позивача при постановленні 19 лютого 2014 року ухвали про застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 ОСОБА_2, як слідчий суддя була, наділена повноваженнями застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7, який підозрювався у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п'ять років. У спірній ситуації позивач, обираючи строк тримання ОСОБА_7 під вартою, використала передбачену статтею 197 Кримінального процесуального кодексу України можливість. Судом було встановлено, що клопотання про застосування запобіжного заходу розглянуто слідчим суддею ОСОБА_2 з участю підозрюваного та його захисників, а також прокурора, тобто з дотриманням вимоги статті 193 Кримінального процесуального кодексу України про розгляд клопотання за особистої присутності підозрюваного. Приймаючи оскаржуване рішення № 1328/дп-16, відповідач виходив з того, що в діях ОСОБА_2 є ознаки порушення присяги судді, а саме - вчинення нею дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів в її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів (абзац другий частини другої статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції" (в редакції, чинній на час постановлення ухвали від 19 лютого 2014 року)). Проте, відповідачем не доведено, що позивачем порушено присягу судді, оскільки не визначено всіх ознак цього складу порушення присяги, зокрема обставин, у чому полягали дії слідчого судді стосовно сумніву в чесності та непідкупності судових органів. За наведених обставин, суди у справі № 800/423/16 дійшли висновку, що Комісія вийшла за межі своїх повноважень, оскільки мотивація рішення стосується виключно законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого позивачем.

Частиною 4 статті 78 КАС передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд бере до уваги, що в іншій адміністративній справі (№ 800/423/16) судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що рішення ВККС № 1328/дп-16 не містить вказівки та мотивів щодо будь-якої форми вини позивача при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу; ВККС не визначено всіх ознак порушення присяги, зокрема, обставин, які б свідчили про можливість сумніву в чесності та непідкупності судових органів; мотивація рішення стосується виключно законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого позивачем.

ВРП у своєму рішенні виходить із того, що встановлені Комісією факти свідчать про вчинення суддею ОСОБА_2 дисциплінарного проступку та є підставою для її звільнення.

Оскільки підставою для прийняття оскарженого у цій справі рішення ВРП є факти, встановлені Комісією, а преюдиційним судовим рішенням спростовано ці факти, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість рішення ВРП.

Колегія суддів також враховує, що у зв'язку із скасуванням рішення ВККС, яке стало підставою для прийняття оскарженого у цій справі рішення ВРП, фактично були скасовані підстави, які стали передумовою для його прийняття.

З приводу доводів відповідача, що незважаючи на скасування в судовому порядку рішення ВККС, рішення ВРП є законним та обґрунтованим, оскільки Радою розглядались обставини, зазначені у зверненні народного депутата, суд зазначає таке.

Зазначені відповідачем звернення мали місце в березні 2014 року та лютому 2016 року і вони були адресовані ВККС.

При цьому, на час розгляду ВРП рішення ВККС пунктом 19 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII було передбачено таке:

«Заяви (скарги) щодо поведінки суддів місцевих та апеляційних судів, передані Вищою кваліфікаційною комісією суддів України Вищій раді правосуддя, розглядаються Дисциплінарними палатами Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому цим Законом. Перевірка заяви (скарги) на відповідність вимогам, визначеним на день її подання, здійснюється членом Вищої ради правосуддя одноособово.

Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року N 1402-VIII, Вища рада правосуддя розглядає в порядку, встановленому главою 6 розділу II цього Закону. За результатом розгляду Вища рада правосуддя може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

Це означає, що у разі надходження до ВРП від ВККС рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади саме за результатом розгляду Рішення ВККС.

З урахуванням встановлених обставин та відповідного правового регулювання, Суд дійшов висновку про обґрунтованість позову.

Проте, у позовній заяві ОСОБА_2 просить задовольнити позовні вимоги шляхом визнання незаконним та скасування рішення ВРП.

Разом з тим, відповідно до статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, незаконним же, за приписами наведеної статті та статті 264 цього Кодексу, може бути визнаний нормативно-правовий акт.

З огляду на вказане, Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ВРП.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №592/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя на корить ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 640,00 (шістсот сорок) грн.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 7 березня 2019 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

Т.О. Анцупова

М.М. Гімон

В.М. Кравчук

О.П. Стародуб,

Судді Верховного Суду