Справа № 160/2195/19
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

12 березня 2019 року Справа № 160/2195/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова Вікторія Станіславівна, перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсіного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

07.03.2019 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсіного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 21910427) щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп - НОМЕР_1, грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії в розмірі 10 465,06 грн. (десять тисяч чотириста шістдесят п'ять гривень, 06 коп.), право власності на які було визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп - НОМЕР_1, в порядку спадкування за заповітом після померлої 13.12.2015 р. ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.05.2018 р. Восьмою донецькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-436.

- зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ - 21910427) виплатити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп - НОМЕР_1, грошові кошти у вигляді недоотриманої пенсії в розмірі 10 465,06 грн. (десять тисяч чотириста шістдесят п'ять гривень, 06 коп.), право власності на які було визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп - НОМЕР_1, в порядку спадкування за заповітом після померлої 13.12.2015 р. ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29.05.2018 р. Восьмою донецькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-436.

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, рнокпп - НОМЕР_1, усі понесені судові витрати.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про повернення її позивачу, з огляду на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи, має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником).

Згідно із частиною першою статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частини 2 статті 57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини 2 статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

В силу вимог частини 2 статті 59 КАС України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд встановив, що її подано та підписано представником позивача ОСОБА_3.

При цьому, на підтвердження повноважень ОСОБА_3 до позовної заяви долучено довіреність 46АА0822009, яка посвідчена нотаріусом, яка провадить діяльність на території Російської Федерації (город Железногорск, Курская область, Росийская Федерация).

Відповідно до частини девятої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Так, порядок консульської легалізації встановлюється Міністерством закордонних справ України (стаття 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94) та Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України від 26 червня 2002 року № 535/6823.

Законом України Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 10 січня 2002 року № 2933-III Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року.

Відповідно до статті 34 Закону України Про міжнародне приватне право порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 цього Закону документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

За змістом статті 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений (стаття 3 Конвенції).

У статті четвертій цієї Конвенції вказано, що передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також іншою мовою.

Разом з тим, додана до позову довіреність не містить відмітки про її легалізацію в установленому законодавством порядку (відсутність апостиля компетентного органу держави, в якій документ був складений).

Одночасно суд вважає за необхідне вказати таке.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України звернуто увагу, що Україна є учасницею окремих міжнародних договорів, якими скасовуються будь-які додаткові засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого Договору. Такими є договори про правову допомогу між Україною та Грузією, Молдовою, Узбекистаном, Литвою, Латвією, Естонією, Чехією, Угорщиною, Польщею, Монголією, Македонією, В'єтнамом, КНР та іншими. У відносинах між Україною та країнами СНД чинною є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Згідно зі статтею 13 цієї Конвенції та міжнародними договорами про правову допомогу документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні та користуються на території інших Договірних Сторін, є доказовою силою офіційних документів.

Проте, згідно змісту Конвенції її дія не є універсальною, тоді як згідно змісту Конвенції визначено коло відносин, на які розповсюджується її дія. Зокрема, згідно ст. 2 Конвенції визначено, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих та майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися у суди, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи.

Зі змісту Конвенції чітко слідує, що в частині надання правового захисту у цивільних справах вона спрямована саме на приватноправові відносини, тоді як питання оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади Договірних Сторін є публічно-правовими.

Згідно з ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Аналогічні положення містилися у ЦК УРСР, що діяв станом на момент підписання Конвенції.

Будь-яких застережень щодо поширення дії Конвенції, або включення до складу цивільних відносин також відносин, що мають публічно-правову природу, Конвенція не містить.

Предметом звернення до суду у даній справі є відносини, що мають публічно-правову природу, тому суд вважає, що в даному випадку сфера дії Конвенції не поширюється на правовідносини сторін по справі.

За таких обставин повноваження представника позивача на підписання заяви та представництво інтересів у суді мають відповідати вимогам частини девятої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Оскільки Україна і Російська Федерація приєдналися до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05.10.1961, то довіреність має бути оформлена згідно вимог Конвенції шляхом проставлення апостилю.

Надана представником позивача довіреність не відповідає цим вимогам, у зв'язку з чим на підставі пункту 3 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву належить повернути.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Біловодського відділення про визнання протиправним акту, зобовязання вчинити певні дії підлягає поверненню, оскільки вона підписана особою, яка не має права її підписувати.

Керуючись статтями 55, 59, 169, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсіного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4