Справа № 2340/4940/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року справа № 2340/4940/18

12 годин 38 хвилин м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 2340/4940/18

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 [позивач - не прибув]

до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідача Бульба Т.І. - за довіреністю]

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, прийняв рішення.

17.12.2018 ОСОБА_1, звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, просить:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) з 01.04.2016 до 31.03.2018;

- зобов'язати Департамент соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) поновити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 01.04.2016 до 31.03.2018.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що дії відповідача щодо відмови у здійсненні виплат заборгованості з підстав закінчення дії довідки ВПО № та не наданням рахунку для соціальних виплат з ПАТ «Державний ощадний банк України» є протиправними. Призначення або припинення допомоги при народженні дитини не може бути пов'язане із наявністю або відсутністю у особи статусу внутрішньо-переміщеної особи. Позивач та представник позивача у судове засідання не прибули, 04.03.2019 позивач звернулася із заявою про розгляд справи без її участі та без участі її представника.

Відповідач позов не визнав, 23.01.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивачеві виплату допомоги на дитину зупинено з 01.04.2016 згідно розпорядження начальника управління соціального захисту населення Соснівського району департаменту соціальної політики Черкаської міської ради. Відповідач зазначає, що пунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, встановлено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами 20 - 27, 29 і 30 цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Позивач за поновленням допомоги звернулась 08.08.2018, тобто з пропуском дванадцятимісячного строку. Припинення виплати допомоги позивачу відбулося в зв'язку з відсутністю його разом з родиною за місцем фактичного перебування, тобто з підстав, що не передбачені абзацами 20 - 27, 29 і 30 пункту 13 Порядку, тому не передбачено можливості поновлення її виплати. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю з огляду на таке.

Конституцією України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-XII (далі - Закон № 2811) у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, призначається державна допомога сім'ям з дітьми, зокрема допомога при народженні дитини. Згідно статті 10 Закону № 2811 допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Згідно частини 7 Закону № 2811 допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Пунктом 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 (далі - Порядок № 1751) передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Відповідно до пункту 13 Порядку № 1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського управління юстиції у Донецькій області від 20.03.2012 серії НОМЕР_2 у позивачки ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_2, про що складено відповідний актовий запис № 109 (а.с.15).

Згідно довідки від 23.10.2014 № позивача узято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, де зазначено відомості про осіб, які не досягли 18-річного віку і прибули разом з особою, зокрема ОСОБА_2 (а.с.79).

Відповідно до рішення від 26.06.2014 ОСОБА_1 призначено допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 з 01.07.2014 до 31.03.2018 (а.с.83).

Листами від 11.03.2016 № 1289 (а.с.82) та від 21.03.2016 № 1669 (а.с.81) позивачеві повідомлено про необхідність прибути до відповідача для продовження дії довідки ВПО.

Розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення від 21.03.2016 позивачеві припинено виплату допомоги при народженні у зв'язку з закінченням терміну дії довідки ВПО та відсутності реквізитів рахунку ПАТ «Ощадбанку».

Згідно довідки від 18.07.2018 № позивача узято на облік як внутрішньо-переміщену особу (а.с.26). Відповідно до довідки від 18.07.2018 № ОСОБА_2 взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.27).

Листом департаменту соціальної політики Черкаської міської ради від 06.09.2018 № К-381/28-5/01-11 (а.с.31) на звернення позивача від 08.08.2018 про поновлення виплати допомоги при народженні дитини за період з 01.04.2016 до 31.03.2018 повідомлено, що допомога при народженні дитини не може бути поновлена з 01.04.2016 та виплачена за період з 01.04.2016 до 31.03.2018 у зв'язку з тим, що позивач не звернулась з письмовою заявою до департаменту за поновленням допомоги у законодавчо визначений термін (а.с.31).

Відповідно до пункту 2 частини 1 Закону № 2811 при народженні дитини призначається державна допомога.

Згідно частини 1 статті 10 Закону № 2811 допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Відповідно до статті 6 Закону № 2811 документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу. Статтею 11 Закону № 2811 встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Згідно пункту 13 Порядку № 1751допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.

Судом встановлено, що позивачем дотримано строки звернення за призначенням допомоги, що підтверджується рішенням про призначення допомоги від 26.06.2014 (а.с.83). Відповідно до абзацу 18 пункту 13 Порядку № 1751 виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Суд зазначає, що зазначеною нормою передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги. Зазначені обмеження стосуються вичерпних підстав з яких відбулось припинення виплати. Частиною 9 статті 11 Закону № 2811 визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Згідно абзацу 15 пункту 13 Порядку № 1751 виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Суд зазначає, що вказаними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Суд відхиляє посилання відповідача на абзац 30 пункту 13 Порядку № 1751 як підставу припинення, оскільки зазначені положення щодо «виникнення інших обставин» Порядку відповідають Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) абзац 7 частини 9 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811-XII, з наступними змінами, згідно з якими виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин». Конституційний суд зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці 7 частини 9 статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною 1 статті 8 Основного Закону України.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частиною 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), що ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суд зазначає, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Згідно частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд дійшов висновку, що позивач та її донька є громадянами України, мають такі самі конституційні права як і інші громадяни України, законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання, а тому відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та встановлених у справі обставин позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 223/859/16-а, від 06.09.2018 № 242/5735/16-а. Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення принципу задоволення найкращих інтересів дитини. Керуючись принципом верховенства права, суд дійшов висновку, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частина 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав, передбачених Законами України, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Оскільки судом встановлено неправомірність дій відповідача, який діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, щодо не поновлення та не виплати допомоги при народженні дитини, суд з метою відновлення порушених прав доньки позивача ОСОБА_2, дійшов висновку про необхідність зобов'язати Департамент соціальної політики Черкаської міської ради поновити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 з 01.04.2016 до 31.03.2018.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку задоволення позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що під час відкриття провадження у справі позивача, позов якого було задоволено повністю, було звільнено від сплати судового збору згідно частини 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», а відомостей щодо понесення інших судових витрат не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) щодо припинення виплати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 за період з 01.04.2016 до 31.03.2018.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) поновити та виплатити ОСОБА_1, яка діє в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2, допомогу при народженні ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за період з 01.04.2016 до 31.03.2018.

У частині присудження виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць рішення суду допустити до негайного виконання.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1];

відповідач: Департамент соціальної політики Черкаської міської ради [бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18005, ідентифікаційний код юридичної особи в ].

Повне судове рішення складено 11.03.2019.

Суддя Л.В. Трофімова