Справа № 826/16079/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 березня 2019 року № 826/16079/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2
доГоловного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 (далі також - позивач, ОСОБА_2) з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі також - відповідач, ГУ ДМС України в м. Києві), в якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10.07.2018 №149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві надати ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про безпідставність прийнятого відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з мотиву надання ОСОБА_2 у тексті заяви про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про своє місце проживання в Україні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 відкрито провадження у справі №826/16079/18 за вказаним позовом ОСОБА_2 та дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання вимог цієї ухвали суду від 17.10.2018 представник відповідача подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву разом з копією матеріалів особової справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 Свої заперечення проти позову ГУ ДМС України в м. Києві мотивує тим, що оспорюваним рішенням від 10.07.2018 №149060 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», а саме - у зв'язку з наведенням ОСОБА_2 у заяві про надання дозволу на імміграцію в України свідомо неправдивих відомостей. Так, за результатами аналізу отриманої від Шевченківського УП ГУНП України у м. Києві інформації встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (тобто, за адресою, що була вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію в України) не проживає та ніколи не проживав. Додатково представник позивача зазначив, що за даними доданих до матеріалів позовної заяви копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем проживання позивача вказане - АДРЕСА_2, а згідно паспорта дружини позивача остання зареєстрована у АДРЕСА_3. За наведених мотивів відповідач вважає свій висновок від 10.07.2018 щодо прийняття рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну правомірним.

Під час судового розгляду даної справи сторони скористались своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 163, 164 Кодексу адміністративного судочинства України, та подали подання до суду відповідь на відзив та відповідні заперечення.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Білорусь, та 04.11.2015 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні (серія НОМЕР_3), дія якої була продовжена до 19.10.2018.

Відповідно до наявної у справі копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (видана 24.07.2018), 10.08.2016 до Єдиного державного реєстру внесений запис за №0028804 про державну реєстрацію ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) фізичною особою-підприємцем.

За даними Реєстру платників єдиного податку, доступ до якого наданий на офіційному веб-сайті Державної фіскальної служби України (https:ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_2 значиться платником єдиного податку 3-ої групи.

Згідно наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, виданого 13.10.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 одружився з громадянкою України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4

З огляду на обставину перебування у шлюбі з громадянкою України починаючи з 13.10.2015, позивач керуючись нормами ст. 1, п. 1 ч. 3 ст. 4, ст. 9 Закону України «Про імміграцію» подав 10.11.2017 до ГУ ДМС України в м. Києві заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши разом із заявою необхідні документи. Зокрема, в тексті цієї заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_2 в графі «місце проживання в Україні» зазначив наступну адресу: АДРЕСА_1.

На виконання вимог п. 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, відповідач направив письмові запити щодо перевірки осіб за заявами про надання дозволу на імміграцію (в т.ч. за заявою ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) на адреси управління Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України, Відділу Інтерполу та Європолу Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області, Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації та Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Як вбачається зі змісту наданої представником копії особової справи ОСОБА_2, за результатами розгляду таких письмових запитів ГУ ДМС України в м. Києві були надані наступні відповіді, що стосуються особи позивача:

- щодо відсутності інформації про позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в'їзд в Україну (лист Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Держприкордонслужби України від 21.12.2017 №0.64-13838/0/18-17);

- щодо відсутності інформації про перебування позивача у міжнародному розшуку (лист Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у м. Києві від 03.01.2018 №45/125/29/01-2015);

- щодо відсутності інформації про підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно дот ст. 10 Закону України «Про імміграцію» позивачу (лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 26.01.2018 №97/6);

- щодо наявності станом на 07.06.2018 відомостей в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 (лист Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації від 07.06.2018 №074/06/2-2874);

- матеріали за наслідками перевірки місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, а саме - рапорт працівника відділу поліції Ферапонтова Р.П. від 15.12.2017 (направлені відповідачу разом з супровідним листом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 22.12.2017 №22784/125/56-2017).

За результатами опрацювання отриманої інформації ГУ ДМС України в м. Києві склало висновок щодо розгляду клопотання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, про надання дозволу на імміграцію в Україну, який затверджено 10.07.2018 т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві. Згідно даного висновку відповідачем вирішено прийняти рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням ГУ ДМС України в м. Києві №149060 від 10.07.2018 відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - Закон №2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В розумінні положень ст. 1 Закону №2491-IІI, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України (п. 1 ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону).

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону №2491-III.

Так, згідно зі ст. 9 Закону №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені в ст. 10 цього Закону. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Також Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію» є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок ГУ ДМС України в м. Києві про зазначення ОСОБА_2 у поданій 10.11.2017 заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (яка вказана як адреса місця реєстрації позивача у посвідці на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3).

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі рапорту ст. ДОП відділу поліції №3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві майора поліції Ферапонтова Р.П. від 15.12.2017. Зокрема, в тексті цього рапорту зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає та ніколи не проживав, дане помешкання здається в оренду. В бесіді з мешканцями сусідніх квартир, останні повідомили, що громадянина на прізвище ОСОБА_2 вони не знають та ніколи не бачили.

За змістом норм ст. 69, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 75, ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В контексті наведених процесуальних норм суд приходить висновку, що отримані відповідачем від органу поліції матеріали (рапорт) у відповідь на офіційний запит містять відомості, що є підставою для висновку про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на неналежність таких матеріалів як доказу з тих мотивів, що порядок проведення перевірки особи за місцем проживання, спосіб інформування такої особи про проведення перевірки не визначені окремо нормативно-правовим актом. Оскільки, як видно з тексту рапорту перевірка проводилась, шляхом опитування фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1, що не суперечить нормами ст. 33 Закону України «Про Національну поліцію» («Опитування особи»). Також суд враховує те, що дії працівника поліції Ферапонтова Р.П., що пов'язані з проведенням перевірки достовірності відомостей про місце проживання позивача за зазначеною вище адресою останнім в досудовому та/або судовому порядку не оскаржувались.

В обгрунтування правомірності заявлених позовних вимог позивач зазначив те, що починаючи з листопада 2015 року по серпень 2017 року він проживав за адресою: АДРЕСА_1 за домовленістю із власницею квартири ОСОБА_5 безоплатно. В подальшому між позивачем (як орендарем) та ОСОБА_5 (як орендодавцем) був укладений договір №1 оренди нерухомого майна (квартири) від 08.09.2017 строком дії на 1 рік.

На підтвердження наведених обставин та обставин проживання за вказаною адресою на період до прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач додав до матеріалів справи: копію договору №1 оренди нерухомого майна (квартири) від 08.09.2017 (за умовами цього договору фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4) передала ОСОБА_2 у строкове, платне користування квартиру АДРЕСА_1. У п. 1 цього договору було зафіксовано, що орендодавець є власником переданого в оренду приміщення на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1947); копію акта прийому-передачі №1 до договору оренди нерухомого майна (квартири) від 08.10.2017 (тобто, датованого на місяць пізніше від дата укладання договору), в тексті якого наведені відомості про невірну дату укладення договору оренди - « 08» жовтня 2017 року»; копію письмових пояснень ОСОБА_5 від 25.09.2018, що згідно тексту цих пояснень були відібрані адвокатом Никифоровим Д.О. (представником позивача) в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». В тексті письмових пояснень ОСОБА_5 підтвердила факт укладення договору оренди нерухомого майна (квартири) з ОСОБА_2 та зазначила, що ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1, без зазначення конкретного проміжку часу проживання ОСОБА_2 після дати укладання договору оренди; копію витяг з Реєстру платників єдиного податку від 16.08.2016 №14634/К/26-59-13-02-31, де в графах «податкова адреса суб'єкта господарювання» та «місце провадження господарської діяльності» вказана адреса: АДРЕСА_1; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.11.2018 №, сформованого станом на 19.11.2018 відносно ОСОБА_2, - за даними якого 24.07.2018 була проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця, а саме - в частині зміни місця проживання на адресу: АДРЕСА_2.

Дослідивши та проаналізувавши зміст наданих позивачем документів суд вважає, що вони не підтверджують відомості про фактичне проживання позивача за вказаною адресою у період з моменту подання заяви про надання дозволу на імміграцію до моменту прийняття відповідачем оспорюваного рішення. Водночас інших документальних доказів на підтвердження обставин фактичного проживання позивача за адресою місця реєстрації (АДРЕСА_1), як то: доказів отримання кореспонденції за зазначеною адресою на ім'я ОСОБА_2, довідки з місцевої житлово-експлуатаційної контори (об'єднання співвласників багатоповерхового будинку) про проживання за адресою, доказів здійснення ОСОБА_2 оплати орендної плати за договором оренди та/або комунальних платежів, рахунків за телефон, домофон та послуги охорони (що визначено за умовами п. 4.4 договору оренди нерухомого майна (квартири)) позивач до суду не подав, як і письмових пояснень про причини відсутності у нього таких документів.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що надані позивачем документальні докази не спростовують обставини наведені в тексті рапорту працівника Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві від 15.12.2017. Як наслідок суд приходить до висновку, що у ГУ ДМС України в м. Києві були правові підстави для прийняття рішення від 10.07.2018 №149060 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2, а тому відповідно не вбачає правових підстав для визнання протиправним і скасування такого рішення відповідача.

Що стосується заявленої позивачем вимоги про визнання протиправним і скасування рішення від 10.07.2018 №149060, то оскільки за висновком суду у межах розглядуваного спору відсутні підстави для визнання протиправним цього рішення ГУ ДМС України в м. Києві, то, як наслідок, суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача вчинити дії з надання дозволу на імміграцію, як похідної вимоги від розглянутої вище (п. 23 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За змістом ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, одним із питань, які вирішує суд при ухваленні рішення, є те, як розподілити між сторонами судові витрати (п. 5 ч. 1 ст. 244 зазначеного Кодексу).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи платіжних доручень від 02.10.2018 за №1273 і №1330, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 409,60 грн. При цьому, в межах поданого позову позивачем до відповідача були заявлені дві позовні вимоги, з яких одна основна вимога, а інша похідна від першої.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат в частині суми 704,80 грн. (тобто, тієї суми коштів, що підлягала сплаті позивачем за подання цього позову до суду), оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні позову повністю, а документальні докази понесення відповідачем судових витрат у матеріалах справу відсутні. Що стосується решти сплаченої позивачем при поданні цього позову суми коштів (704,80 грн.) в оплату судового збору, то вони можуть бути повернуті позивачу в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір», після подання до суду відповідної заяви.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок