Справа № 1340/4179/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1340/4179/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представника позивача Довженка Д.С.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» до Головного управління ДФС у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірлент Компані», Приватного підприємства «Н.В.Плюс» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.09.2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» (79069, м.Львів, вул.Шевченка, 323) до Головного управління ДФС у Львівській області (79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.09.2018 року.

Позовні вимоги ТзОВ «Львівська пивна компанія» обґрунтовує тим, що оспорюване ним податкове повідомлення-рішення не відповідає фактичним обставинам справи, було прийняте контролюючим органом із порушенням норм матеріального права й суперечать чинному законодавству України.

Так, позивач зазначає, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Львівська пивна компанія», у результаті якої контролюючим органом було встановлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентом - ТзОВ «Вірлент Компані» нібито фактично не здійснювалися та документувалися виключно з метою отримання податкових вигод.

Позивач стверджує, що такі висновки контролюючого органу є хибними, оскільки його операції з контрагентом носили реальний характер, що підтверджується належними та допустимими доказами - укладеними договорами, актами приймання-передачі, виконаних робіт, актами наданих послуг тощо. При цьому, позивач підкреслює, що всі первинні документи, які складалися при документуванні господарських операцій, відповідають вимогам чинного законодавства та є достатньою законною підставою для відображення в бухгалтерському і податковому обліку відповідних операцій.

Також позивач акцентує увагу на тому, що всі операції, які ставляться під сумнів податковим органом, здійснювалися ним із метою реалізації власної господарської компетенції та були необхідні для провадження його діяльності як суб'єкта господарювання.

Відтак, ТзОВ «Львівська пивна компанія» вважає, що висновки відповідача, яких він дійшов за результатами перевірки, ґрунтуються здебільшого на домислах та необґрунтованих твердженнях, при цьому, контролюючим органом не було дано належної оцінки усім наявним доказам із урахуванням норм чинного законодавства України, які безумовно та однозначно свідчили б про реальність господарських операцій позивача з його контрагентом та, відповідно, про відсутність порушення чинного законодавства України зі сторони саме ТзОВ «Львівська пивна компанія».

Тож, ТзОВ «Львівська пивна компанія» вважає, що прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області податкове повідомлення-рішення від 04.09.2018 року № є протиправним і підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 14.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вірлент Компані» (02094, м.Київ, пр.Юрія Гагаріна, буд.14), Приватне підприємство «Н.В.Плюс» (27641, Кіровоградська обл., Кіровоградський район, с.Соколівське, вул.Леніна, буд.48-А).

05.11.2018 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому останній обґрунтовує законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

19.11.2018 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на відзив.

20.11.2018 року та 27.11.2018 року від третіх осіб надійшли до суду також заперечення на відзив.

26.12.2018 року від ПП «Н.В.Плюс» на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті спору.

Ухвалою суду від 27.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судових засіданнях представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд позов задоволити повністю.

Представник відповідача у вступному слові проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву та просив суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін та інших учасників справи, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ТзОВ «Львівська пивна компанія» зареєстроване як юридична особа; на податковий облік позивача взято 26.01.2005 року. У періоді, який перевірявся, ТзОВ «Львівська пивна компанія» було платником, окрім іншого, податку на додану вартість.

Як підтверджується матеріалами справи, в період із 25.07.2018 року по 02.08.2018 року (період проведення перевірки продовжувався на підставі наказу від 31.07.2018 року №4444 з 01.08.2018 року на 2 робочих дні) ГУДФС у Львівській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Львівська пивна компанія» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині взаємовідносин із ТзОВ «Вірлент Компані» () за період січень 2018 року.

Перевірка здійснювалась на підставі наказу ГУ ДФС у Львівській області від 24.07.2018 року №4340 та направлення від 25.07.2018 року №6983 головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок інших галузей економіки управління податкового аудиту ГУ ДФС у Львівській області Король Н.Є., відповідно до п.п.16.1.5, 16.1.7 п.16.1 ст.16, п.п.20.1.42 п.20.1 ст.20, п.73.3 ст.73, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт від 09.08.2018 року №1976/13-01-14-02/33285781, у якому зафіксовано, зокрема, наступні порушення податкового законодавства, допущені ТзОВ «Львівська пивна компанія» у своїй діяльності:

-п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, встановлено завищення суми податкового кредиту на загальну суму 3001445,00 грн. (в т.ч., за січень 2018 року - 3001445,00 грн.), що призвело до заниження податку на додану вартість в сумі 3001445,00 грн.

В акті перевірки зафіксовано, що при проведенні перевірки контролюючий орган використав інформацію та узагальнений перелік документів, а саме: -автоматизовану інформаційну систему ГУ ДФС у Львівській області: БД АІС «Податковий блок»; -облікову справу ТзОВ «Львівська пивна компанія»; -архів електронної звітності Центру обробки електронної звітності ДФС України; -запит від 30.05.2018 року №19230/10/13-01-14-14 щодо надання пояснень та їх документального підтвердження здійснення взаємовідносин з ТзОВ «Вірлент Компані» (код ЄДРПОУ - 41381778) за січень 2018 року; відповідь від 19.06.2018 року №20 та копії первинних документів.

Так, на думку контролюючого органу, основними доказами порушення податкового законодавства ТзОВ «Львівська пивна компанія» стало:

-укладення договору поставки №01/11 від 01.11.2017 року із ТзОВ «Вірлент Компані»; специфікацій до нього; видаткових накладних та актів прийому-передачі; сертифікатів якості, товарно-транспортних накладних;

-наявність в зазначених документах помилок; видаткові накладні, зі сторони Постачальника ТзОВ «Вірлент Компані» підписано особою, яку не можливо ідентифікувати; у видаткових накладних не зазначено місце складення; акти приймання- передачі, на думку контролюючого органу, складені із порушенням ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». В них відсутнє зазначення посади особи, зі сторони Покупця, яка була відповідальна за здійснення господарської операції;

-аналіз податкової інформації Постачальника ТзОВ «Вірлент Компані» надав змогу прийти до висновків, що автомобільним перевізником товару (олії соняшникової) було ТзОВ «Миртранс». Замовником перевезення виступило ПП «Н.В.Плюс». Вантажовідправником товару є ТзОВ «Вірлент Компані», а Вантажоодержувачем відповідно - Notley Business Limited lkz Orexcim Traiding Limited, згідно контракту №OTM 0684/17 від 15.11.2017 року, Експортер ПП «Н.В.Плюс» по договору комісії від 01.11.2017 року №01.11 - 1К. Оскільки в сертифікатах якості та супровідних документах на товар, на думку перевіряючого, нерозбірливо вказане прізвище особи, її посада із зазначенням ким і де вона працює, то фактично відсутні підстави для визнання цих документів належними, та такими, що фіксують реальний рух товару;

-підприємства постачальники товару ТзОВ «Вірлент Компані» не мають основних фондів, робочої сили, оборотних активів, не подають фінансових звітів та фактично надають послуги з підміни позицій товарних груп (робіт, послуг), що в подальшому реалізуються на адресу інших суб'єктів господарювання;

-не можливо встановити осіб, які приймали товар від ТзОВ «Вірлент Компані», його кількість та якість.

На підставі акта перевірки 09.08.2018 року №1976/13-01-14-02/33285781 відповідачем сформовано 04.09.2018 року № податкове повідомлення-рішення, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 4502,167 грн., з яких 3001445,00 грн. за основним платежем та 1500722,50 грн. за штрафними (фінансовими санкціями).

Судом встановлено, що ТзОВ «Львівська пивна компанія» були вжиті заходи досудового врегулювання спору, зокрема, не погоджуючись із висновками, які викладені в акті перевірки, ТзОВ «Львівська пивна компанія» в порядку та строки, передбачені п.п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України подало заперечення на акт. Проте, вказані заперечення не були враховані контролюючим органом і 04.09.2018 року винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Вказане податкове повідомлення-рішення отримано позивачем 04.09.2018 року.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності і йому було відомо про можливі порушення, які могли б допускати його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Тож, податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток на суму понесених витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів, що підтверджують її здійснення.

За визначенням статті 1 Закону №996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону №996-ХІV визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що первинні фінансово-господарські документи, складені у межах спірних правовідносин (договори, додатки та додаткові угоди до них, акти надання послуг, звіти, видаткові накладні), відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону №996-ХІV, відсутність первинних документів під час перевірки в акті перевірки не встановлено.

Таким чином, на переконання суду, висновки акту перевірки про те, що первинні фінансово-господарські документи у спірних господарських операціях мають формальний характер та не підтверджують реальність господарських операцій є безпідставними, а ймовірні порушення при їх створенні чи під час діяльності контрагентів суб'єкта господарювання не позбавляють правового значення виписаних ними первинних документів.

З приводу пов'язаності придбаних позивачем послуг з його господарською діяльністю та реальність господарських операцій, то суд зауважує наступне.

Відповідно до визначення ч.1 ст.3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, вважає, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість, у зв'язку з таким придбанням.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності, відповідно до принципу офіційного з'ясування обставин справи в адміністративному судочинстві, зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим, згідно принципу змагальності, суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень якщо їх обґрунтованість заперечує.

Щодо підстав та порядку здійснення господарської операції між позивачем та контрагентом - ТзОВ «Вірлент Компані», то суд зауважує таке.

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, ТзОВ «Львівська пивна компанія» є бюджетоутворюючим суб'єктом господарювання; створює робочі місця та сплачує своєчасно податки; позивач діє на підставі статуту та в рамках діючого законодавства України.

Так, між ТзОВ «Львівська пивна компанія» (як Покупцем) та ТзОВ «Вірлент Компані» (як Постачальником) було укладено договір поставки №01/11 від 01.11.2017 року. Відповідно до цього договору, Постачальник взяв на себе обов'язок передати у власність Продавця олію соняшникову (сиру, нерафіновану, першого ґатунку, суміш пресованої та екстракційної, із соняшнику врожаю 2017 року), а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, відповідно до умов даного договору, найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, а також строк поставки партії такого, що є предметом цього договору, визначаються у додатках до цього договору.

На виконання умов договору, Продавець передав товар на загальну суму 18008669,40 грн. (з яких ПДВ - 3001444,90 грн.). Вказаний товар отримано Покупцем. Господарська операція підтверджується договором поставки №01/11 від 01.11.2017 року, специфікаціями, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актами приймання-передачі, що складені до договору поставки №01/11 від 01.11.2017 року та іншими первинними документами - податковими накладними.

З метою реалізації господарської діяльності, та продажу вказаного товару, між ТзОВ «Львівська пивна компанія» (як Комітентом) та ПП «Н.В.Плюс» (як Комісіонером), укладено договір комісії сільськогосподарської продукції від 01.11.2017 року №01/11-1К. За умовами укладеного договору, Комітент доручив, а Комісіонер взяв на себе обов'язок за дорученням Комітента та за плату, здійснити від свого імені та за рахунок Комітента реалізацію на експорт з України товару. Також Комісіонер взяв на себе обов'язок укласти експортні договори купівлі-продажу, оформити і підписати інші необхідні для здійснення продажу документи в інтересах Комітента.

Товар, придбання якого відбулося у ТзОВ «Вірлент Компані», було передано на реалізацію ПП «Н.В.Плюс». На виконання вказаного договору складено акти приймання-передачі товару на комісію. Станом на вересень 2018 року товар є власністю ТзОВ «Львівська пивна компанія» та не проданий на експорт з України.

Загалом, в основу акта перевірки лягли наступні висновки контролюючого органу: ТзОВ «Вірлент Компані» за січень 2018 року документально придбало олії соняшникової в кількості 732,3 тони, а продало позивачу 748,0 тонн; ТзОВ «Вірлент Компані» за січень 2018 року задокументовано (зареєстровано податкові накладні в ЄДР) придбання олії соняшникової у свого контрагента (ТзОВ «Компанія ВБРО»), фігурує у кримінальному провадженні №0000147 від 25.06.2018 року; Олія соняшникова, яка поставлена ТзОВ «Вірлент Компані», придбана у ТзОВ «Компанія ВБРО», яке в свою чергу придбало її у ТзОВ «Кастон», ТзОВ «Торгсервіс 2016», ТзОВ «Бартейн»; ці контрагенти фактично надають послуги з підміни позицій товарних груп (робіт, послуг), що в подальшому реалізується на адресу інших суб'єктів господарювання та відсутність фактів подальшої реалізації придбаних товарів по ланцюгу постачання.

Зазначені обставини, на думку відповідача, є достатніми для висновків про нереальність господарської операції між ТзОВ «Вірлент Компані» та ТзОВ «Львівська пивна компанія».

Проте, з такими висновками погодитись, на переконання суду, не можливо, оскільки вони сформовані на припущеннях і жодним доказом не підтверджені.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» (як Комітентом) та Приватним підприємством «Н.В.Плюс» (як Комісіонером) 01.11.2017 року укладено договір №01/11-1К комісії на реалізацію сільськогосподарської продукції.

На виконання вказаного договору ТзОВ «Львівська пивна компанія» поставлено на термінал ТзОВ «Евері», адреса: вул.Громадянська, 17, м.Миколаїв, товар «олія соняшникова». Вказана господарська операція підтверджується наступними документами: -договором №01/11-1К комісії на реалізацію сільськогосподарської продукції від 01.11.2017 року; -додатками №7 від 15.01.2018 року та актами приймання передачі, №8 від 20.01.2018 року із актами приймання передачі, №9 від 23.01.2018 року із актами приймання передачі; -ВМД.

Товар поставлений на термінал ТзОВ «Евері» придбано у ТзОВ «Вірлент Компані», що документально підтверджується наданими до позовної заяви документами.

Цей товар було поставлено для Notley Business Limited lkz Otexcim Traiding Limited, Експортер ПЛ «Н.В.Плюс» по договору комісії від 01.11.2017року №01.11 - IK.

ТзОВ «Евері» своєчасно у строк до 27.01.2018 року не відвантажив товар.

В подальшому, для виконання обов'язків за договором №01/11-1К комісії на реалізацію сільськогосподарської продукції від 01.11.2017 року, ПП «Н.В. Плюс» уклало контракт №0695/18 від 03.09.2018 року з MONTGOMERY SALES LP, Ireland. За умовами цього контракту ПП «Н.В.Плюс» взяло на себе обов'язок поставити на термінал ТзОВ «Евері» 780,00 тон олії соняшникової.

На виконання вказаного контракту та з урахуванням того, що фактично товар вже знаходився у ТзОВ «Евері», ПП «Н.В.Плюс» направило лист на адресу ТзОВ «Евері» з проханням здійснити реалізацію наявного товару на адресу MONTGOMERY SALES LP, Ireland.

Вказана операція відбулась, що підтверджується реєстрацією ВМД №UA504120/2018/107661 (попередня ВМД) від 19.09.2018 року та ВМД №UA504120/2018/107921 і №UA504120/2018/107922 на загальну кількість товару в розмірі 781259 кг.

Таким чином, наведені обставини та письмові докази (документи) на їх підтвердження, спростовують позицію ГУ ДФС у Львівській області щодо нереальності господарських операцій ТзОВ «Львівська пивна компанія», про що йде мова в акті перевірки №1976/13-01-14-02/33285781 та відзиві на позовну заяву, а винесене податкове повідомлення-рішення № від 04.09.2018 року є протиправним.

Що ж стосується отримання валютної виручки за продаж на експорт товару, проведення розрахунків із ТзОВ «Львівська пивна компанія», а також отримання комісійної винагороди, суд зазначає, що отримання валютної виручки підтверджується завіреними банком платіжними дорученнями. Отримання ТзОВ «Львівська пивна компанія» грошових коштів у національній валюті підтверджується платіжними дорученнями, а отримання комісійної винагороди за договором комісії, підтверджується актом здачі - приймання робіт та актом звірки взаєморозрахунків.

У судовому засіданні представник позивача відзначив, що Товариством було надано до ГУ ДФС у Львівській області всі первинні документи на підтвердження реальності здійснених господарських операцій з контрагентами, проте з незрозумілих причин контролюючий орган не врахував цих документів при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Окрім того, матеріалами справи стверджується, що Головне управління ДФС у Львівській області, проводило документальну планову виїзну перевірку ТзОВ «Львівська пивна компанія» з питань дотримання податкового законодавства в період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, валютного - за цей же період, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року включно. За результатами проведеної перевірки було складено акт №898/13-01-14-02/33285781 від 11.04.2018 року, яким не встановлено порушень по взаємовідносинах ТзОВ «Львівська пивна компанія» із ТзОВ «Вірлент Компані». Товар, придбаний ТзОВ «Львівська пивна компанія» у ТзОВ «Вірлент Компані» у листопаді та грудні 2017 року був проданий за експортним контрактом, що підтверджується ВМД.

У даному випадку, суд позитивно оцінює доводи представника позивача, та зазначає, що вказані обставини підтверджують передчасність висновків контролюючого органу, які викладені в акті перевірки від 09.08.2018 року по взаємовідносинах із ТзОВ «Вірлент Компані» у січні 2018 року.

Відповідно до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Крім цього, ДФС України зберегла за собою право зупиняти реєстрацію податкової накладної, в разі виявлення критеріїв ризику. При цьому, доказів відповідачем щодо відмови позивачу чи його контрагентам у реєстрації податкових накладних суду не надано.

Суд зауважує, що, як вбачається з акту перевірки, документи, які свідчили б про незаконну господарську діяльність контрагента позивача у податкового органу відсутні, жодних заходів, крім дослідження інформації, що наявна у контролюючого органу не вжито, документи фактично не досліджувались ГУ ДФС у Львівській області й жодної правової оцінки вказаним документам надано не було.

Таким чином, суд вважає, що акт перевірки сформовано на припущеннях, а не на конкретних фактах чи доказах, які б носили правовий характер.

Більше того, національне законодавство, а саме ч.2 ст.61 Конституції України встановлює, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Посилання фіскального органу на порушення контрагентом вимог податкового законодавства щодо декларування сум податкових зобов'язань є безпідставними, оскільки за дане порушення податкового законодавства передбачена індивідуальна відповідальність саме для контрагента, а не для платника, оскільки ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Водночас, суд зауважує, що сам по собі факт неможливості ідентифікації осіб, які брали участь у вчиненні господарських операцій, нерозбірливий почерк, несуттєві недоліки в первинних господарських документах, відсутність приміщень у контрагентів, робітників і т.д. не може тягнути за собою негативних наслідків для платника податку у вигляді зменшення податкового кредиту, оскільки платник податків може бути необізнаним стосовно допущених порушень та дійсних намірів таких фізичних осіб, які представляють такого контрагента.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 31.01.2011року у справі №21- 47/10.

Виходячи з зазначеного, а також беручи до уваги принципи податкового законодавства, закріплені в статті 4 ПК України, є підстави для розуміння того, що податкова інформація по контрагенту платника податку, яка зібрана іншим податковим органом і розміщена в базах даних Державної фіскальної служби щодо відносин з іншими контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями, не може мати безпосереднього впливу (в тому числі і негативного) та зв'язку з господарськими відносинами платником податку, оскільки така інформація з баз даних Державної фіскальної служби за своїми юридичними наслідками не може бути одночасно такою, що безпосередньо не порушує права чи інтереси платника податків і одночасно такою, що може бути використана податковим органом в якості доказу на підтвердження нереальності (фіктивності) господарських операцій платника податків.

Крім того, підприємство не може нести відповідальність за порушення своїм контрагентом правил звітування про наявність основних фондів та/чи трудових ресурсів.

Даний висновок узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», згідно з яким якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Під час здійснення господарської діяльності контрагент повинен бути належним чином зареєстрованим у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що в свою чергу є належним доказом правоздатності останнього для укладення господарської угоди.

В силу приписів ч.1 ст.16 та ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відомості, які внесені до ЄДР вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

У судовому засіданні з'ясовано, що ТзОВ «Львівська пивна компанія» було перевірено своїх контрагентів через відкриті реєстри, як фіскального органу, так і міністерства юстиції, що дало змогу підтвердити відсутність податкового боргу та інших боргів, а також відсутність даних про не знаходження суб'єктів господарювання за адресою реєстрації.

Відповідна інформація щодо контрагентів є відкритою і знаходиться в мережі інтернет у вільному доступі.

У даному ж випадку, суд зауважує, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення та ним не було спростовано доводів позивача.

Водночас, позивач надав суду належні та допустимі докази щодо правомірності формування своїх витрат, чим було спростовано доводи відповідача.

Суд також звертає увагу, що первинні фінансово-господарські документи, складені у межах спірних правовідносин, відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону №996-ХІV, відсутність первинних документів під час перевірки в акті перевірки не встановлено. Долучені до матеріалів справи докази (зокрема, акт приймання-передачі товару, довіреність на гр.ОСОБА_3, цивільно-правовий договір від 01.10.2017 року, платіжні документи, товаро-транспортні накладні, ВМД) свідчать про належне виконання сторонами своїх договірних зобов'язань.

Таким чином, на переконання суду, висновки акту перевірки про те, що первинні фінансово-господарські документи у спірних господарських операціях мають формальний характер та не підтверджують реальність господарських операцій є безпідставними, а ймовірні порушення при їх створенні чи під час діяльності контрагентів суб'єкта господарювання не позбавляють правового значення виписаних ними первинних документів.

Наявність первинних документів, які мають обов'язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за умови якщо такі первинні документи складені від імені суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва. Такий висновок зумовлений тим, що статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках надавати передбачені законом податкові вигоди.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово висловлював висновки щодо застосування норм матеріального права, що регулюють подібні спірним правовідносини (постанови від 24.05.2016 року у справі №21-5332а15, від 14.06.2016 року у справі №21-1318а16, від 22.11.2016 року у справі №21-2430а16, від 11.12.2018 року №К/9901/36274/18).

Суд вважає неприйнятними доводи відповідача про те, що сам факт того, що деякі контрагенти позивача по ланцюгу виконання господарських операцій фігурують в досудових розслідуваннях, порушених за ознаками кримінального правопорушення є доказом протиправного формування податкового кредиту, з огляду на необґрунтованість належності цього конкретного доказу для підтвердження заперечень в розумінні частини третьої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наведене також суперечить вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такого доказу як вирок у вказаному провадженні не має.

Таким чином, посилання контролюючого органу на кримінальні провадження відкриті за ознаками кримінального правопорушення, відхиляються судом, оскільки вказані не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов'язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб'єктами господарської діяльності.

Така ж сама правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 року №К/9901/40809/18.

В той же час, суд наголошує, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі платника, у зв'язку з його господарською діяльністю.

Припущення відповідача про відсутність у позивача та його контрагентів виробничих та транспортних ресурсів тощо є безпідставним, оскільки навіть відсутність ресурсів не виключає можливості реального виконання контрагентами господарських операцій і не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вимоги позивачем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). При цьому, замовник послуг не зобов'язаний перевіряти контрагентів на наявність власних або орендованих ресурсів.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №826/14549/15 (касаційне провадження №К/9901/28924/18) та від 06 лютого 2018 року у справі № 816/155/15-а (касаційне провадження №К/9901/8403/18).

Відтак, суд підкреслює, що наведені відповідачем аргументи не знайшли свого підтвердження та ґрунтуються на необґрунтованих припущеннях. У зв'язку з чим, суд наголошує на необхідності дотримання позиції Європейського Суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п.43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Тобто, встановлюючи істину в справі, суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

У відповідності до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується також із практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, в п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

При цьому, суд також відзначає, що в контексті податкових спорів встановлення обов'язку сплатити податок/позбавлення права отримати податкову вигоду розглядається як позбавлення власності. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (п.49) Суд вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, і таке втручання за Конвенцією може бути визнано тільки, якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Також і в п.53 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії», п.23 рішення у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії» Суд відзначив, що позбавлення власності повинно здійснюватися лише на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, зважаючи на відсутність належного доведення фактів дійсного порушення позивачем податкового законодавства, слід прийти до висновку, що втручання в його майнові права та позбавлення права на податкові вигоди було безпідставним.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, позивач мав право розраховувати на передбачені податковим законодавством вигоди від провадження своєї діяльності й правомірно ними скористався, визначаючи податкове зобов'язання з податку на додану вартість за результатом своєї діяльності. У той же час, відповідач дійшов необґрунтованого висновку про його заниження та прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення без достатніх для того правових підстав.

Таким чином, аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що суб'єкт владних повноважень, прийнявши оскаржуване податкове повідомлення-рішення, не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 134, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» до Головного управління ДФС у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Вірлент Компані», Приватного підприємства «Н.В.Плюс» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.09.2018 року задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 04.09.2018 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області (; 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська пивна компанія» (; 79069, м.Львів, вул.Шевченка, 232) судовий збір в сумі 67532 (шістдесят сім тисяч п'ятсот тридцять дві) грн. 51 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 березня 2019 року.