Справа № 809/1856/13-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

12 березня 2019 року

справа №809/1856/13-а

адміністративне провадження №К/9901/19386/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Тисменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2013 року у складі судді Матуляка Я.П.,

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року у складі Ніколіна В.В., Гінди О.М., Качмара В.Я.,

у справі № 809/1856/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Райз-Прикарпаття"

до Тисменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області,

за участю Прокуратури Івано-Франківської області

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

28 липня 2006 року позивач Дочірнє підприємство «Аграрна фірма «Тисмениця» Відкритого акціонерного товариства «Івано-Франківський м`ясокомбінат» (далі - Підприємство, платник податків, позивач у справі) звернулося до суду з адміністративним позовом до Тисменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - податковий орган, контролюючий орган, відповідач у справі), в якому просило визнати нечинними податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Тисменицькому районі Івано-Франківської області за №/0 від 23 лютого 2006 року, №/2 від 17 липня 2006 року, №/2 від 17 липня 2006 року, №/2 від 17 липня 2006 року, з мотивів безпідставності їх прийняття.

Розгляд справи здійснювався неодноразово, судові рішення, які є розглядом цього касаційного перегляду ухваленні в межах нового судового розгляду на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 вересня 2012 року, якою постанову Господарського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2009 року скасовано, а справу з відповідними рекомендаціями, направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Впродовж судового розгляду справи судами допущено заміну позивача його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Райз-Прикарпаття», та заміну відповідача його правонаступником - Тисменицькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, згідно вимог статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року, та була чинною на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

30 серпня 2013 року постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року, позов Підприємства задоволений позов повністю, визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення за №/0 від 23 лютого 2006 року, №/2, №/2, №/2 від 17 липня 2006 року.

Ухвалюючи судові рішення суди попередніх інстанцій встановили, що господарські операції позивача з його контрагентами спричинили реальні зміни майнового стану платника податків, відповідні витрати і податковий кредит сформовані платником податків правомірно, внаслідок чого відсутні підстави для прийняття податкових повідомлень - рішень.

21 квітня 2016 року податковим органом подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Підприємства відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач наводить обставини справи шляхом відтворення частини акта перевірки та нормативно - правове обґрунтування вимог касаційної скарги шляхом викладення тексту норм покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень - рішень.

25 квітня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу та витребувана справа № 809/1856/13-а з Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Підприємством заперечення або відзив на касаційну скаргу до Суду не надавались, що не перешкоджає її розгляду по суті.

30 вересня 2016 року справа № 809/1856/13-а надійшла до Вищого адміністративного суду України.

09 лютого 2018 року справа № 809/1856/13-а разом із матеріалами касаційної скарги №К/9901/19386/18 передані до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Підприємство є юридичною особою, включене до ЄДРПОУ за номером 32573828, перебуває на податковому обліку з 10 липня 2003 року, є платником податку на додану вартість з 17 липня 2003 року.

Податковим органом у лютому 2006 року проведено додаткову невиїзну позапланову перевірку Підприємства з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за період листопад, грудень 2004 року та лютий 2005 року, результати якої викладені в акті перевірки від 20 лютого 2016 року №60-2310-32573828 (далі - акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення Підприємством вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4, пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" внаслідок чого завищено суму бюджетного відшкодування на 1 468 287 грн, зокрема, за листопад 2004 року на 727 245 грн, за грудень 2004 року на 715 777 грн, за лютий 2005 року на 25 265 грн.

Керівником податкового органу 23 лютого 2006 року згідно з підпунктами «б», «в» підпункту 4.2.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та згідно зі статтею 11(1) частини п'ятої пункту 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-12, на підставі акта перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення №/0 про зменшення суми бюджетного відшкодування за листопад, грудень 2004 року та лютий 2005 року на 1 468 287 грн за порушення пункту 1.8 статті 1, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР.

Керівником податкового органу 17 липня 2006 року прийняті податкові повідомлення-рішення згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платника податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та згідно зі статтею 11(1) частини п'ятої пункту 1 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-12, на підставі акта перевірки.

За результатами адміністративного оскарження 17 липня 2006 року керівником податкового органу винесені нові податкові повідомлення - рішення.

Податковим повідомленням - рішенням №/2 зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2005 року, грудень 2004 року, листопад 2004 року загальною сумою 1468287 грн за порушення підпункту 7.4.1 пункту 7.4, пункту 7.7 статті 7, пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість».

Податковим повідомленням-рішенням №/2 від 17 липня 2006 року за лютий 2005 року, грудень 2004 року, листопад 2004 року загальною сумою 1468287 грн за порушення підпункту 7.4.1 пункту 7.4, пункту 7.7 статті 7, пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість».

Податковим повідомленням-рішенням №/2 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 28896 грн за порушення підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та застосовані штрафні (фінансові) санкції у сумі 14448 грн без визначення правової підстави їх застосування.

Склад податкових правопорушень покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень - рішень сформований відповідачем на підставі отриманих відповідей на запити щодо зустрічних перевірок позивача (ІІ ланцюг в схемі постачання), та встановлено, що постачальники продукції - Товариство з обмеженою відповідальністю "Матіф" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Кретон", які здійснювали поставки продукції посередникам - Товариству з обмеженою відповідальністю "Прикарпатська фінансова компанія" і Товариству з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія", які у свою чергу реалізовували їх позивачу, податок до бюджету з проведених операцій не сплатили. Товариство з обмеженою відповідальністю "Матіф" не знаходиться за юридичною адресою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кретон" не звітується до податкового органу, його місцезнаходження не встановлено. Рішеннями господарського суду м. Києва від 21 червня 2005 року у справах №№ 33/273 та 33/274 за позовом прокурора скасована державна реєстрація відповідно Товариство з обмеженою відповідальністю "Матіф" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Кретон".

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Підприємство за період листопад, грудень 2004 року придбало товар в Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатська фінансова компанія" згідно розхідних накладних на загальну суму 9073 555 грн, в тому числі податок на додану вартість у сумі 1 512 259 грн, за період лютий 2005 року придбано товар у Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" на загальну суму 151 674 грн, в тому числі податок на додану вартість у сумі 25 429 грн, вартість сплаченого податку на додану вартість по факту придбання товару включено до складу податкового кредиту в листопаді, грудні 2004 року та лютому 2005 року, згідно податкових накладних виписаних контрагентами позивача на загальну суму 1 468 287 грн.

Судами попередніх інстанцій здійснений системний аналіз положень пункту 1.8 статті 1, пунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", який зумовив висновок про те, що контрагент договору не може нести відповідальність за порушення, допущені іншою стороною у своїй діяльності, оскільки право на податковий кредит залежить лише від законності самої операції та правильності оформлення податкової накладної, покупець не може відповідати за дії продавця, який не звітує перед податковим органом, не перераховує суми ПДВ до бюджету, не перебуває за своєю юридичною адресою або ліквідований.

Суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про те, що чинним законодавством не передбачено обов'язку покупця контролювати дії продавця і перевіряти виконання ним своїх податкових зобов'язань, сама по собі несплата податку продавцем (в тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування. У разі невиконання контрагентом платника податків зобов'язань по сплаті податку до бюджету негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення добросовісного платника податків права на його відшкодування у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

За позицією судів попередніх інстанцій визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Аналізуючи фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач на підставі підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" правомірно відніс до податкового кредиту відповідну суму коштів після отримання податкових накладних від своїх контрагентів, які засвідчують факт придбання платником податку товарів. Вказані податкові накладні містять всі необхідні реквізити, передбачені підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 цього Закону і відповідачами не оспорюються.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що позивач, одержавши у встановленому порядку податкові накладні від постачальників, зареєстрованих як платників ПДВ, за операціями, що належать до його господарської діяльності, відповідно до вимог пункту 7.5. статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" правомірно включив суму сплаченого контрагентам податку на додану вартість до податкового кредиту, внаслідок чого податковим органом безпідставно позбавлено позивача права на бюджетне відшкодування сум податку на додану вартість з покликанням на факт несплати податку на додану вартість продавцем та будь-якими іншими платниками, з якими в розглядуваному випадку позивач не мав жодних відносин.

На виконання вимог Вищого адміністративного суду України викладених в ухвалі від 27 вересня 2012 року, судом першої інстанції витребувані первинні документи якими підтверджена реальність здійснених операцій (товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт тощо).

Оцінюючи спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій відповідно до вимог частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України врахували правові позиції викладені в постанові від 13 січня 2009 року (справа № 21-1578во08) Верховного Суду України, якою він зазначив про те, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість самі по собі не призвели до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляло правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

У постанові від 11 грудня 2007 року (справа № 21-1376во06) Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що дослідженнями акта перевірки та долученими до матеріалів справи відповідними первинними документами підтверджений рух придбаного позивачем товару.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність у позивача відповідних первинних документів як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Здійснення позивачем господарських операцій, їх реальний характер, встановлено судами попередніх інстанцій, що доводить правомірність формування позивачем податкового кредиту по факту придбання товару (продукції) та спростовує висновки податкового органу про податкові правопорушення, покладені в основу прийняття податкових повідомлень-рішень.

Неприйнятним є довід податкового органу про неможливість проведення звірки податковим органом з його контрагентом, з огляду на те, що зафіксований актом районної податкової інспекції факт неможливості проведення звірки посвідчує виключно цю обставино і жодним чином не впливає на склад податкового правопорушення в розумінні статті 109 Податкового кодексу України.

Відповідач касаційною скаргою просить про переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно здійснення господарських операцій із контрагентом позивача, що знаходиться за межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого касаційна скарга відповідача залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Тисменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2016 року у справі № 809/1856/13-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер