Справа № 2340/4391/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4391/18 Суддя першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ ПФ в Черкаській області) про:

- визнання протиправними дій щодо припинення з 01.09.2018 року нарахування та виплати пенсії за віком;

- зобов'язання ГУ ПФ в Черкаській області поновити з 01.09.2018 року нарахування та виплату пенсії за віком, здійснювати надалі виплату пенсії ОСОБА_2

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що довідку внутрішньо переміщеної особи було скасовано, а відтак втрата Позивачем відповідного статусу тягне за собою припинення обов'язку Відповідача здійснювати виплату пенсії, що, на переконання суду, не суперечить вимогам ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки має місце припинення її виплати, а не втрата особою права на її отримання.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що судом першої інстанції не враховано основні принципи права на особи на пенсію, яке не залежить від місця її проживання. Крім того, наголошує не відсутності у Відповідача передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» підстав для припинення виплати пенсії, оскільки приписи постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №367 розширювати їх перелік не можуть. Поряд з цим, зауважує, що картка-посвідчення Позивачем отримана та скасована не була.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФ в Черкаській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів, які повністю збігаються з мотивами суду першої інстанції, зазначає, що Відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, адже скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи припиняє право особи на виплату пенсії.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2019 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 є громадянином України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 7-8), та з 01.08.2004 року їй призначено пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 від 14.09.2004 року (а.с. 10).

Згідно довідки № від 26.09.2016 року ОСОБА_2 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, яка фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10). При цьому судом першої інстанції встановлено, що як внутрішньо переміщена особа ОСОБА_2 перебувала на обліку в ГУ ПФ в Черкаській області та отримувала пенсію за віком.

Крім того, згідно списку Міністерства фінансів України ОСОБА_2 30.05.2018 року о 12 год. 00 хв. через пункт перетину «Новотроїцьке» перетнула кордон (а.с. 42) та станом на 03.09.2018 року відомості про її повернення відсутні.

На підставі оформленого протоколом засідання комісії Лисянської райдержадміністрації з питань здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №9 від 27.09.2018 року рішення Позивачу призупинено виплату пенсії з дня проведення перевірки фактичного місця проживання як особі, що не з'явилась для ідентифікації (а.с. 43-45).

Наказом №39-3 від 01.10.2018 року Управління соціального захисту Лисянської районної державної адміністрації Черкаської області скасовано дію довідки № від 26.09.2016 року про взяття ОСОБА_2 на облік як внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується копією списку №61 від 04.09.2018 року, доданого до листа управління соціального захисту Лисянської районної державної адміністрації від 02.10.2018 року №1034-06, направленого на адресу начальника відділу з питань призначення та перерахунку пенсій №12 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (а.с. 46-47).

02.10.2018 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ ПФ в Черкаській області із заявою, в якій просила поновити нарахування та виплату пенсії і продовжувати виплачувати її в подальшому (а.с. 11).

За наслідками розгляду даної заяви Відповідач листом №63838/02-16 від 09.10.2018 року повідомив Позивача, що відповідно до підпунктів 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. На підставі отриманої інформації про внутрішньо переміщених осіб щодо тривалої відсутності (понад 60 днів) за місцем проживання Позивачу з вересня 2018 року призупинено виплату пенсії, а на підставі витягу з протоколу засідання комісії управління соціального захисту населення Лисянської райдержадміністрації від 27.09.2018 року №9 припинено виплату пенсії, та наказом начальника Управління соціального захисту населення Лисянської РДА від 01.10.2018 року №39-3 скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 26.09.2016 року (а.с. 12).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 7, 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам», Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи припиняє обов'язок забезпечувати виплату пенсії.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За правилами п. 7.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Відповідно до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Разом з тим, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону, за правилами якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 року у справі №243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Таким чином, припиняючи виплату Позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, Відповідач порушив право останнього на її отримання. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, однак не було враховано судом першої інстанції, ГУ ПФ в Черкаській області не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення ОСОБА_2 виплати пенсії. Скасування ж довідки про взяття на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, не є підставою для припинення пенсії, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №243/5451/17.

З огляду на наведене колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки Черкаським окружним адміністративним судом не було враховано, що ОСОБА_2 припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. З точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічну позицію щодо застосування вказаних правових норм Верховний Суд неодноразово висловлював, зокрема, у постановах від 13.03.2018 року у справі № 235/4162/17, від 20.03.2018 року у справі № 234/2389/17, від 12.02.2019 року у справі №243/5451/17.

Крім того, у своєму рішенні від 06.02.2019 року у справі №243/5902/17 Верховний Суд зазначив, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У вже згаданій вище постанові суд касаційної інстанції підкреслив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо припинення з 01.09.2018 року нарахування та виплати пенсії за віком, а також зобов'язання ГУ ПФ в Черкаській області поновити з 01.09.2018 року нарахування та виплату Позивачу пенсії за віком є обґрунтованими та підлягають

Разом з тим, позовні вимоги про зобов'язання ГУ ПФ в Черкаській області здійснювати надалі виплату ОСОБА_2 пенсії задоволенню не підлягають з огляду на те, що судовому захисту підлягають лише порушені права, у той час як доказів ухилення суб'єкта владних повноважень від виконання обов'язку з виплати Позивачу пенсії у майбутньому матеріалами справи не містять.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Нормативні приписи, закріплені у ч. 1 ст. 382 КАС України, кореспондуються з положеннями, зокрема, пп. «ґ» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України, згідно яких у резолютивній частині постанови зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а.

Таким чином, з огляду на ненаведення Позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру Відповідача на ухилення від виконання судового рішення, судова колегія не вбачає підстав для задоволення даної вимог.

Крім того, судова колегія підкреслює, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ПФ в Черкаській області на користь ОСОБА_2 витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 1 762,00 грн. (704,80 грн. за подання позовної заяви та 1 057,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду), сплачених згідно квитанцій від 31.10.2018 року №0.0..1 та від 20.12.2018 року №0.0..1. Інша частина сплаченої згідно квитанції від 20.12.2018 року №0.0..1 сума (0,3 грн., що дорівнює (1 057,50 грн. - 1 057,20 грн.) підлягає поверненню як надмірно сплачена у порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо припинення з 01 вересня 2018 року нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_2.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) поновити з 01 вересня 2018 року нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 12» березня 2019 року.