Справа № 340/52/19
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року справа № 340/52/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача: Управління Держпраці у Кіровоградській області, вул. Дворцова,24, м. Кропивницький,25006

про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову Управління Держпраці у Кіровоградській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КР3201/388/АВ/ТД-ФС від 21.12.2018 року, якою застосовано штраф в розмірі 335070,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що за наслідками інспекційного відвідування позивача управлінням Держпраці у Кіровоградсьікій області встановлені порушення законодавства про працю, зокрема, ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без укладення трудових договорів, оформлених у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження, чим порушено вимоги ч.ч.1,3 ст. 24 КЗпП України та ч.1 ст.21 КЗпП України.

Позивач стверджує, що висновки акта інспекційного відвідування та припису містять недостовірну інформацію. Зокрема, зазначив, що характер виконання робіт ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на замовлення ФОП ОСОБА_1 передбачає володіння виконавцем робіт достатнім високим рівнем технічних знань, як дозволили б їх орієнтуватись у асортименті товарів, що реалізовує позивач, а також їх присутність у торговому залі для заміни або (та) виносу зі складу товару замість купленого, а тому останні вільно могли надати інформацію про ціну та технічні характеристики товару.

До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що виконання робіт - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за цивільно-правовими договорами фактично є виконанням трудових функцій продавця магазину. Вказане підтверджує факт допуску до роботи вказаних вище працівників без належного оформлення трудових відносин, попри наявні ознаки таких відносин між позивачем та вказаними особами.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 11.01.2019 року призначено справу до судового розгляду на 11.02.2019 року та відкладено розгляд справи до 25.02.2019 року.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалам справи. Поряд із цим представники сторін надали через канцелярію суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.ч. 1,9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За приписами ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Наказом начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області від 28.11.2018р. №1747 посадовим особам Управління доручено у період з 28.11.2018р. по 29.11.2018р. здійснити позаплановий захід (інспекційне відвідування) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у зв'язку з наявністю інформації передбаченої пп.3 п.5 Порядку №295 (а.с.162).

29 листопада 2018 року посадовою особою Управління Держпраці у Кіровоградській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за наслідками якого складено акт №КР3201/388/АВ від 29.11.2018 (далі - акт інспекційного відвідування).

В акті інспекційного відвідування в магазині «Magnus», який належить ФОП ОСОБА_2 фактично виконували обов'язки продавців - консультантів непродовольчих товарів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Так, вказані особи знаходились в торгівельному залі магазину, наглядали за товаром, надавали покупцям консультації про товари, які були в продажу (комп'ютерну, офісну техніку, оргтехніку, цифрові гаджети, комплектуючі ПК, мобільні аксесуари та витратні матеріали), надавали консультації з вибору товарів та обладнання для комп'ютерних мереж. Надати пояснення щодо виконання робіт та працевлаштування в магазині «Magnus» вищевказані працівники відмовились, що свідчить про порушення вимог ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України та ч.1 ст.21 КЗпП України (а.с.20-27).

03.12.2018 року позивачем подано заперечення на акт інспекційного відвідування №КР3201/388/АВ (а.с.29-35).

Листом від 05.12.2018 року за вих.№01-22-04/5642-18, управління Держпраці у Кіровоградській області повідомлено ФОП ОСОБА_2 про розгляд заперечення до акту інспекційного відвідування (а.с.36-37).

На підставі акту інспекційного відвідування, посадовою особою відповідача винесено припис про усунення виявлених порушень №КР3201/388/АВ/П від 06.12.2018р., яким встановлено термін для усунення порушень до18.12.2018 року (а.с.38-39).

07.12.2018 року заступником начальника управління прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (а.с.168).

17.12.2018 року позивачем на адресу управління направлено скаргу на припис від 06.12.2018 року (а.с.41-49).

18.12.2018 року заступником начальника управління прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (а.с.170).

Листом від 20.12.2018 року за вих.№01-22-04/6148-18 управління Держпраці у Кіровоградській області повідомлено ФОП ОСОБА_2 про розгляд скарги на припис про усунення виявлених порушень (а.с.50-52).

На підставі акта інспекційного відвідування заступником начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області винесено постанову про накладення штрафу №КР3201/388/АВ/ТД-ФС від 21.12.2018р., за якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 335070,00 грн. (а.с.28).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення №96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 "Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок №295).

Відповідно до п. 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В акті інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 встановлено допуск до роботи продавцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без укладення трудових договорів, оформлених у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), чим порушено вимоги ст.21, ст. 24 КЗпП України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

При цьому, цивільно-правовий договір це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Отже визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення факту використання позивачем як фізичною особою - підприємцем найманої праці громадян - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та наявність ознак трудових правовідносин між ними.

Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян України на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Таким чином, застосування найманої праці передбачає виплату (одержання) винагороди за неї.

Відповідно до частин 1,2 статті 837 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Судом досліджено цивільно - правовий договір від 20.11.2018 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_3 (Виконавець), за яким Виконавець зобов'язується надати Замовнику наступні послуги - викладка товару (розкладання товару у торгівельному залі, відповідно до умовного планування торгівельних зон магазину), а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити дані послуги (п.1.1, п.1.3 Договору). Строк дії договору з 20.11.2018 року по 30.11.2018 року. Вартість робіт по виконану роботу - 1500 грн.(а.с.53)

На виконання умов укладеного договору сторонами складено акт здачі-приймання виконаних робіт від 30.11.2018 року (а.с.57). Оплата отриманих послуг здійснена відповідно до видаткового касового ордеру №97 від 05.12.2018 року (а.с.56), що свідчить про реальність зазначеного договору та його виконання сторонами у встановленому законом та передбаченому договором порядку.

Судом досліджено цивільно - правовий договір від 21.11.2018 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_4 (Виконавець), за яким Виконавець зобов'язується надати Замовнику наступні послуги - викладка товару (розкладання товару у торгівельному залі, відповідно до умовного планування торгівельних зон магазину), а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити дані послуги (п.1.1, п.1.3 Договору). Строк дії договору з 21.11.2018 року по 04.12.2018 року. Вартість робіт по виконану роботу - 2000 грн.(а.с.58)

На виконання умов укладеного договору сторонами складено акт здачі-приймання виконаних робіт від 05.12.2018 року (а.с.62). Оплата отриманих послуг здійснена відповідно до видаткового касового ордеру №96 від 05.12.2018 року (а.с.61), що свідчить про реальність зазначеного договору та його виконання сторонами у встановленому законом та передбаченому договором порядку.

Судом досліджено цивільно - правовий договір від 27.11.2018 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_5 (Виконавець), за яким Виконавець зобов'язується надати Замовнику наступні послуги - викладка товару (розкладання товару у торгівельному залі, відповідно до умовного планування торгівельних зон магазину), а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити дані послуги (п.1.1, п.1.3 Договору). Строк дії договору з 27.11.2018 року по 09.12.2018 року. Вартість робіт по виконану роботу - 2000 грн.(а.с.63)

На виконання умов укладеного договору сторонами складено акт здачі-приймання виконаних робіт від 09.12.2018 року (а.с.68). Оплата отриманих послуг здійснена відповідно до видаткового касового ордеру №98 від 12.12.2018 року (а.с.67), що свідчить про реальність зазначеного договору та його виконання сторонами у встановленому законом та передбаченому договором порядку.

Суд зазначає, що у відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Згідно ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Основною ознакою, що відрізняє відносини з надання послуг від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши цивільно-правовові договори про надання послуг від 20.11.2018р., від 21.11.2018 р. та від 27.11.2018, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у даних договорах.

Відповідачем суду не надано доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначених договорів.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів наявності у цивільно-правових договорах про надання послуг від 20.11.2018р., від 21.11.2018 р. та від 27.11.2018 р. ознак нікчемного правочину відповідачем суду не надано, як і не надано доказів визнання судом даних договорів недійсними.

Пунктом 11 Порядку №295 визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, при цьому інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Суд встановив, що на момент інспекційного відвідування правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були оформлені цивільно-правовими угодами і вимоги трудового законодавства на них не поширювалися.

Відтак суд вважає, що спірна постанова про накладення штрафу КР3201/388/АВ/ТД-ФС від 21.12.2018 року прийнята не у відповідності до вимог чинного законодавства, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, непропорційно, а тому позов про визнання її протиправною та скасування слід задовольнити.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги такими, що належить задовольнити.

Частиною 1 ст. 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає задоволенню, то судові витрати слід присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги №18-12/03 від 21.12.2018 року, копія ордеру № 83606 від 21.12.2018 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с.115-123), копія додаткової угоди №1 від 21.12.2018 року, копія рахунку № 1 від 21.12.2018 року, №2 від 15.01.2019 року, копія виписки з рахунку ФОП, адвоката Вербицького В.В. від 28.12.2018 року, від 21.01.2019 року, копія виписки з ЄДР від 19.09.2017 року, копія довідки про взяття на облік платника податків № 024 від 10.05.2018 року ( а.с. 195-203).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, враховуючи співмірність стягнення витрат на професійну правничу допомогу до вимог позивача, належних доказів в підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, які були сплачені ним з метою належного захисту своїх інтересів в Кіровоградському окружному адміністративному суді, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення понесених витрат в розмірі 5000,00 грн. на правничу допомогу підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Кіровоградській області від 21.12.2018 року №КР3201/388/АВ/ТД-ФС про накладення штрафу у розмірі 335070,00 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (код -НОМЕР_1) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3350,70 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. - за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Після набрання законної сили судовим рішенням у справі №340/52/19 за позовною заявою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування постанови, зняти заходи забезпечення позову, встановлених ухвалою суду від 28 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 11.03.2019 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко