Справа № 826/9073/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9073/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, в якому просить скасувати рішення Київської міської ради від 06 квітня 2017 року № 179/2401 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначена у вказаному рішенні особа не є співвласником житлового будинку та користувачем земельною ділянкою за вищевказаною адресою, а своєї згоди на передачу у приватну власність ОСОБА_4 частини земельної ділянки за вищевказаною адресою ні позивач, яка є власником частини житлового будинку за цією адресою, ні інші особи, які є зареєстрованими користувачами цієї ділянки, не надавали. Крім того, позивач зазначає, що присвоєння земельній ділянці коду призвело до зміни конфігурації земельної ділянки та її площі, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості відновити межі земельної ділянки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що доказів щодо оформлення позивачем в установленому порядку права користування земельною ділянкою до суду не надано, отже, не доведено наявність порушеного права.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також, неповне з»ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на її необгрунтованість, тому просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити в силі.

Апеляційне провадження у справі було відкрито 02.01.2019 року і розгляд справи призначено на 23.01.2019.

За клопотанням представника позивача про відкладення розгляду справи у зв»язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, розгляд справи було відкладено на 27.02.2019 (а.с.36 т.2).

В судовому засіданні 27.02.2019 було розпочато розгляд справи, заслухано пояснення всіх учасників, досліджено матеріали справи та оголошено перерву до 13.03.2019 для надання відповідачем документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення ради.

При цьому, дату наступного судового засідання було узгоджено з усіма учасниками.

13.03.2019 до суду знову надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи у зв»язку з зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с.135 т.2), яке колегією суддів відхиляється з огляду на те, що строк розгляду справи, установлений нормами КАС України, сплив, при цьому, колегія суддів не вбачає перешкод для ухвалення рішення за наявними у справі і додатково наданими завчасно (07.03.2019) матеріалами, з якими позивач та її представник мали можливість ознайомитись.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за адресою: вул. Робітнича, 1 у Святошинському районі м.Києва знаходиться земельна ділянка розміром 1986,47 кв.м, якій присвоєно НОМЕР_1.

Позивач є власником частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Київської міської ради від 06 квітня 2017 року № 179/2401 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,03 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) у власність та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно з планом-схемою (додаток до рішення) (К-26937).

Вказане рішення є предметом цього позову, оскільки позивач вважає його протиправним.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів суду, що діяв правомірно, в той час, як позивач своїх доводів та, зокрема, порушеного права, не довела.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею Земельного кодексу України.

Частиною 7 вказаної статті Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 27 Порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 04 березня 2015 року № 195/1060 громадяни, зацікавлені в одержанні земельної ділянки у межах м.Києва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального гаражного та дачного будівництва чи ведення садівництва, подають безпосередньо до Київської міської ради клопотання про передачу земельної ділянки у власність, а у разі наміру одержати земельну ділянку для зазначених цілей в оренду - клопотання в довільній формі про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

У клопотанні про передачу земельної ділянки, зокрема у власність, зазначаються цільове призначення ділянки, орієнтовний розмір і місце розташування земельної ділянки.

Крім того, зазначається перелік документів, які додаються до такого клопотання, а також документи, які додаються до згоди землекористувача на вилучення чи припинення права користування земельною ділянкою.

При цьому, пунктом 5 згаданого Порядку визначено, що у разі невідповідності клопотання та складу доданих до нього документів вимогам цього Порядку клопотання по суті не розглядається Департаментом земельних ресурсів, про що громадянина інформують відповідним листом протягом семи робочих днів з дня надходження клопотання з секретаріату Київської міської ради.

Як вбачається з наданих відповідачем на запит суду документів, на підставі яких було прийнято спірне рішення (а.с.101-134 т.2), радою дотримано порядок, в тому числі, щодо узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, при цьому, доказів права користування позивача спірною земельною ділянкою або будь-якою суміжною надані матеріали не містять, як не надані такі докази і позивачем.

Позивач, посилаючись на ст.120 Земельного кодексу України, вважає, що вона як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1, є користувачем земельної ділянки за цією ж адресою, а тому наявність її згоди як землекористувача при прийнятті відповідачем оспорюваного рішення є обов'язковою, в свою чергу, прийняття рішення за відсутності такої згоди є порушенням її права як землекористувача.

Так, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Як вбачається з Плану земельної ділянки НОМЕР_1 (Витяг з бази даних земельного кадастру), указана земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до вказаного Плану та Внесення змін до технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування земельної ділянки з кадастровим кодом НОМЕР_1 землекористувачами цієї земельної ділянки є ОСОБА_9 та ОСОБА_10, зареєстровані належним чином.

Як наголошувалось вище, в переліку користувачів згаданою земельною ділянкою позивач відсутня.

Відтак доказів щодо оформлення позивачем в установленому порядку права користування земельною ділянкою НОМЕР_1 до суду не надано, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про відсутність порушеного права позивача, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас, колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, від 27 березня 2018 у справі №463/3375/15-а.

Разом із тим, позивачем не конкретизовано, які саме права та нормативно правові акти порушено відповідачем, в той час, як сама лише незгода з рішенням органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може бути підставою для його скасування.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк