Справа № 826/7333/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7333/18 Головуючий у 1 інстанції: Мазур А.С.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України, викладену у листі №864/131/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна фіскальна служба України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції до відносин щодо призначення пенсії необґрунтовано вирішив застосувати правові норми, чинні на момент звільнення позивача зі служби з 03.11.2006 року. Проте, право позивача на призначення пенсії за вислугу років на вказану дату не могло виникнути, оскільки на вказану дату позивач не досяг необхідного віку.

19 лютого 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції. Зокрема, апелянт посилається на те, що за інформацією ДФС ОСОБА_5 за 2017 рік своєчасно та в повному обсязі сплачені суми нарахованого єдиного внеску.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які зявилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5023, має право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до довідки форми №4-ОПП ОСОБА_5 перебуває на обліку, як платник податку, на обліку у ДПІ у Оболонському районі м. Києва ДПС.

29.01.2018 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у м. Києві із заявою про надання індивідуальної податкової консультації, в якій просив роз'яснити: чи вважається отриманням адвокатом гонорару (винагороди) від здійснення незалежної професійної діяльності за договорами цивільно-правого характеру, який одночасно є найманим працівником за трудовим договором, доходом не за останнім місцем роботи та чи застосовується правило абз. 3 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до доходу отриманого адвокатом не за основним місцем роботи.

21.02.2018 року Головне управління ДФС у м. Києві повідомило позивача про продовження строку розгляду звернення.

03.03.2018 року Державною фіскальною службою України надано позивачу індивідуальну податкову консультацію, в якій зазначено, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність і отримує дохід від такої діяльності зобов'язана визначити базу нарахування єдиного внеску роботодавцем. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

04.04.2018 року позивач звернувся до Голови Державної фіскальної служби із скаргою щодо ненадання податкової консультації, вказавши, що податкові органи не надали відповіді на поставлені в заяві питання.

23.04.2018 року Державна фіскальна служба України листом №5851/13/99-99-13-02-03-14 відповіла на скаргу ОСОБА_5, зазначивши, що йому було надано податкову консультацію з питань нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.

Згідно підпунктів 14.1.172 та 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, (далі ПК України) податкова консультація індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом; індивідуальна податкова консультація роз'яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Відповідно до статті 52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом (пункт 52.1); податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (пункт 52.2); за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов'язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства (пункт 52.3); Консультації, крім узагальнюючих, надаються: в усній формі - контролюючими органами; у письмовій або електронній формі - контролюючими органами в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональними територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, та підлягають обов'язковому розміщенню на сайті контролюючого органу, який надав консультацію, протягом 10 календарних днів після дня їх надання без зазначення найменування (прізвища, ім'я, по батькові) платника податків та його податкової адреси (пункт 52.4); контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень (пункт 52.5).

Відповідно до пункт 53.3 цієї статті, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій або електронній формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

При цьому, пунктом 53.1 ПК України встановлено, що не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що функція податкової консультації полягає у допомозі платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або іншого нормативно-правового акта, який стосується оподаткування, і є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання, яка повинна містити конкретні роз'яснення такому платнику щодо практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

Статтею 52 ПК України передбачені обов'язкові вимоги щодо змісту податкової консультації та встановлено обов'язок контролюючих органів надавати податкові консультації з питань практичного застосування норм податкового законодавства, то відповідно, платник податків має право на її отримання. Ненадання такої консультації або надання неякісної та/або незаконної податкової консультації, податковий орган тим самим порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та відповідного блага, передбаченого пунктом 53.1 статті 53 ПК України, у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності. Тобто, надана податкова консультація, яка містить цитати нормативно-правових актів, але ніяких висновків або рекомендацій щодо їх застосування не має, або незаконна податкова консультація, підлягає скасуванню, а у разі ненадання податкової консультації - визнання протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час звернення до Головного управління ДФС у м. Києві із заявою про надання індивідуальної податкової консультації, позивач просив роз'яснити: чи вважається отриманням адвокатом гонорару (винагороди) від здійснення незалежної професійної діяльності за договорами цивільно-правого характеру, який одночасно є найманим працівником за трудовим договором, доходом не за останнім місцем роботи та чи застосовується правило абз. 3 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до доходу отриманого адвокатом не за основним місцем роботи.

У 2017 році позивач одночасно перебував у трудових відносинах із підприємством, яке сплачувало єдиний соціальний внесок та був зареєстрований як самозайнята особа, яка також сплачувала єдиний соціальний внесок.

Вказана ситуація створила подвійний обов'язок позивача сплачувати єдиний внесок за рахунок доходу за основним місцем роботи та не за основним місцем роботи, тому, з урахуванням зазначених обставин, та з метою правильного оподаткування, позивач звернувся за консультацією до податкових органів.

Однак, зі змісту наданої відповідачем консультації вбачається, що індивідуальна податкова консультація №864/В/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018 року відображає загальне трактування норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та не розкриває зміст порушених позивачем у заяві від 29.01.2018 року питань.

Отже, всупереч вимогам закону, відповідачем не роз'яснено чи є гонорар адвоката, який одночасно є найманим працівником за трудовим договором, доходом не за основним місцем роботи та чи застосовується абз. 8 ч.5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" до доходу отриманого не за основним місцем роботи (гонорару).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, визначальним для правильного оподаткування, у даному випадку, є саме роз'яснення податковим органом порядку нарахування єдиного внеску на отриманий дохід адвоката за цивільно-правовим договором (гонорар) та за основним місцем роботи (заробітна плата).

Відповідно до правової позиції викладеної Верховним Судом України у рішенні від 05 лютого 2019 року по справі № 812/1325/16 «При наданні спірної індивідуальної податкової консультації податковим органом не надано відповіді на постановлені позивачем запитання щодо застосування норм діючого законодавства, а лише наведено суб'єктивне тлумачення приписів Закону № 1669-VII та Податкового кодексу України без конкретизації дії зазначених норм до позивача, що вказує на протиправність податкової консультації податкового органу від 11 жовтня 2016 року № 555/10/12-32-12-02-19 та є підставою її скасування».

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Державної фіскальної служби України, викладеної у листі №864/131/99-99-13-02-03-14/ІПК від 03.03.2018 р.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 11.03.2019 року.