Справа № 820/4703/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 р.Справа № 820/4703/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 18.09.18 року по справі № 820/4703/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, в якому просить суд визнати рішення про відмову відповідача № 1007/Ч-3 від 02.01.2018 року неправомірним та скасувати його, зобов'язавши Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач є громадянином України, 06.12.1996 року позивач виїхав за кордон до Ізраїлю на постійне місце проживання. На час виїзду за кордон у 1996 році і станом на сьогоднішній день позивач призначену пенсію не отримує. Позивач через свого представника звернувся до відповідача з заявою про поновлення пенсії разом з відповідними документами для призначення. Відповідачем відмовлено у поновленні пенсії, посилаючись на те, що позивачем не дотримано вимоги особистого звернення про поновлення пенсії, у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково. Скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, оформлене протоколом від 14.12.2017 року, про відмову у поновленні виплати пенсії за віком. Визнано неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, оформлене протоколом від 14.12.2017 року, про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року, як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням стажу та заробітної плати для обчислення пенсії відповідно до матеріалів пенсійної справи, але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає повному скасуванню як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, а позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він не погоджується з доводами, викладеними в ній та вважає їх необґрунтованими, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в відзиві на апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова в судове засідання не прибув про дату, час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь та належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, частково доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_2, громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2, виданий органом 21SR, 12.06.2017 року, ІПН НОМЕР_1, 23.05.1997 року по досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй відділом соціального захисту населення № 1 виконкому Московської районної ради до виїзду за кордон, що підтверджено наступними документами: пенсійним посвідченням № 126658 від 17.05.1995 року, трудовою книжкою, посвідченням ветерана праці серії АІІ № 391053 від 22.04.1996 року.

Тобто, до виїзду за кордон з грудня 1996 позивач отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", але після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії було припинено.

Позивач через свого представника за довіреністю 04.12.2017 року звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та її перерахунок у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV.

За наслідком розгляду вказаної заяви, відповідачем було прийнято рішення у формі протоколу від 14.12.2017 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" згідно заяви від 30.10.2017 року за відсутності документів, що підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) в м. Харкові, а також з огляду на те, що ОСОБА_2 не надала оригінал документу, що підтверджує належність до громадянства України, засвідчує особу, місце проживання та вік (паспорт) та у зв'язку із недотриманням при поданні документів вимог вищезазначеного порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

У разі незгоди із зазначеним рішенням запропоновано позивачу звернутися до органів Пенсійного фонду вищого рівня або до суду.

Супровідним листом від 02.01.2018 року № 1007/Ч-3 разом вказане рішення направлено на адресу представника позивача.

Позивач, не погодившись з отриманою відмовою, звернувся до суду з даним позовом через свого представника з метою захисту своїх порушених прав.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 року у справі Сорінг проти Сполученого Королівства" Судом зазначено, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини". У рішенні від 17.10.1986 року у справі Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 09.07.2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного закону. З цього часу управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року (справа № 723/2676/14-а), а відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, вказаним Порядком передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до пенсійного органу особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до відповідача звертався 04.12.2017 року з відповідною заявою про поновлення пенсії представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується переліком до заяви (т. 2 а.с. 23-26).

З урахуванням зазначеного, доводи відповідача щодо відсутності права неналежного звернення представником позивача є помилковими.

Крім того, стосовно відсутності відповідних документів у відповідача щодо розміру отримуваної пенсії позивача та знищення архівних пенсійних справ за 1943-2001 роки, виплати по яких припинені, за закінченням терміну зберігання, колегія суддів зазначає, що ці обставини жодним чином не можуть позбавляти особу від отримання пенсії, в тому числі в мінімальному розмірі.

Щодо позовних вимог позивача в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі з проведенням індексації, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині, оскільки апеляційна скарга будь-яких доводів з цього приводу не містить, отже відсутні процесуальні підстави скасування в межах доводів апеляційної скарги, у відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, оскільки відповідні вимоги та їх обґрунтування (доводи) апеляційна скарга не містить, а позивачем не оскаржується.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що безумовно позивач, як громадянин України, має право на виплату призначеної їй пенсії, проте з визначенням дати її відновлення в межах строків звернення до суду, передбачених ст. 122 Кодексом адміністративного судочинства України.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. ст. 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України. Вказана позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08.12.2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а).

Позовна заява подана через засоби поштового зв'язку до Харківського окружного адміністративного суду 13.06.2018 року, що підтверджується наявною інформацією на конверті (а.с. 173), отже позовні вимоги підлягають задоволенню з 13.12.2017 року в межах шестимісячного строку звернення до суду, а вимоги за період з 07.10.2009 року по 12.12.2017 року необхідно залишити без розгляду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що звернення із позовною заявою про поновлення та виплати пенсії за віком жодним чином не впливає на перебіг встановленого ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, отже відповідні посилання та доводи позивача в позові і суду першої інстанції з цього приводу є помилковими.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання здійснити перерахунок розміру на поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 рок по 12.12.2017 року належить залишити без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року по справі № 820/4703/18 - скасувати в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі в м. Харкові здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 17.12.2017р., як непрацюючому пенсіонеру.

В цій частині прийняти нове рішення, яким позовну заяву, в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі в м. Харкові здійснити перерахунок розміру та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року по 17.12.2017р., як непрацюючому пенсіонеру - залишити без розгляду..

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Тацій З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 11.03.2019 року