Справа № 816/615/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 р. Справа № 816/615/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Кононенко З.О. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 18.09.18 року по справі № 816/615/18

за позовом ОСОБА_3

до 5-го Управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБ України, Служби безпеки України, Голови Служби Безпеки України ОСОБА_4

про визнання наказу неправомірним та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Голови Служби Безпеки України ОСОБА_4, Служби безпеки України, 5-го управління (Міжвідомчий центр спеціальної підготовки) Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів СБУ України про визнання наказу неправомірним та поновлення на роботі повністю.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно зясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що висновок суду першої інстанції про призначення позивачу покарання у вигляді позбавлення волі є безпідставним, оскільки судом першої інстанції не було враховано остаточного висновку суду в частині призначення покарання, відповідно до якого ОСОБА_3 не було призначено покарання у вигляді позбавлення волі. Також, вважає, що судом не було враховано, що позивача взагалі було звільнено від відбування покарання на підставі Акту амністії. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовані приписи п.62 п.п. «є», п. 81 п.п. «г» Положення про проходження служби, відповідно до аналізу яких є всі підстави стверджувати, що звільненню у відповідності до цих правових норм підлягають лише особи, засуджені до обмеження волі чи позбавлення волі в разі їх поміщення у відповідні установи кримінально-виконавчої служби, відкритого чи закритого типу, в разі набрання таким вироком законної сили. Таким чином, судом першої інстанції не надано оцінки всім аргументам учасників справи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Військова прокуратура Київського гарнізону Центрального регіону України своїм листом від 07.02.2017 №738 повідомила начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захистом учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів генерал-майора ОСОБА_5, що 05.02.2017 головному спеціалісту 1 відділу 5 управління Центру спеціальних операцій "А" Служби безпеки України капітану ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КПК України - носіння, зберігання, придбання та збут бойових примасів без передбаченого законом дозволу.

Наказом Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів Служби безпеки України від 01.03.207 №17-ос ОСОБА_3 зараховано у розпорядження начальника 5 управління Центру спеціальних операцій "А" СБ України, відповідно п.п. "В" п. 48 Положення про проходження військової служби вісьйковослужбовцями СБ України затвердженого указом Президента України від 27.12.2007 №12672/2007 з 05.02.2017.

Вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.06.2017 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20.11.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, вирок Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.06.2017 залишено без змін. На підставі ст. 2 Закону України "Про амністію у 2016 році" ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком суду.

Наказом Служби безпеки України від 17.01.2018 №67-ОС "По особовому складу" звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом "б" пункту 61, підпунктом "є" пункту 62 та підпунктом "г" пункту 88-1 (у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) у запас Збройних Сил України капітана ОСОБА_3, виключивши його зі списків особового складу, з 20.11.2017. Вислуга років на пенсію складає: календарна - 23 роки 6 місяців 1 день, пільгова - 8 років 5 місяців 14 днів, загальна - 31 рік 11 місяців 15 днів.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивача правомірно звільнено зі служби наказом Голови Служби безпеки України від 17.01.2018 №67-ОС "По особовому складу" з 20.11.2017 також судом зазначено, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення грошового забезпечення за період з 20.11.2017 по 02.02.2018 року. Таким чином, відповідач діяв в межах наданих законом повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ, Служба безпеки України, це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Статтею 19 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ, кадри Служби безпеки України складають: співробітники- військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоровя і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, повязаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно абзацу 2 п. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України,' затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, на військовослужбовців покладено обовязки свято і непорушно додержуватися Конституції України та Законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обовязок.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року N 2229-ХІІ визначено, що умови і порядок виконання своїх обовязків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначається договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Так, порядок проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України визначається Положенням про проходження військової служби.

Механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби визначається Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14.10.2008р. № 772 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 31.12.2008р. за № 1323/16014 (далі - Інструкція про організацію виконання Положення).

Відповідно до п. 1.2. Інструкції про організацію виконання Положення, застосування вимог Положення про проходження військової служби до військовослужбовців здійснюється рішеннями начальників, яким надано таке право Положенням і наказами Служби безпеки України або керівниками підрозділів Центрального управління, регіональних органів, органів військової контррозвідки, навчальних, наукових, науково-дослідних та інших закладів, установ Служби безпеки України та штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, будучи військовослужбовцем Служби безпеки України, в порушення вимог Конституції України, Законів України під час проходження військової служби скоїв злочин, передбачений частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.50 Кримінального кодексу України встановлено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що статтею 50 вказаного Кодексу встановлено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: штраф; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; громадські роботи; виправні роботи; службові обмеження для військовослужбовців; конфіскація майна; арешт; обмеження волі; тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

Згідно з ч.1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м'яким, а також пом'якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом'якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1,3 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки. Тривалість іспитового строку та обов'язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Відповідно до пп. "є" п. 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з військової служби: у зв'язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Згідно з п. 7.6 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України подання до звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом "є" пункту 62 Положення та підпунктом "є" пункту 63 Положення та виключення його зі списків особового складу здійснюється після отримання органом, підрозділом, закладом, установою копії вироку суду, що набрав законної сили, з дня, указаного у вироку суду про початковий строк відбуття покарання.

Статтею 78 вказаного Кодексу встановлено, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов'язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання. Якщо засуджений не виконує покладені на нього обов'язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання. У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 86 Кримінального кодексу України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання. Особи, визнані винними у вчиненні корупційних злочинів, вироки стосовно яких не набрали законної сили, не можуть бути звільнені від відбування покарання, а особи, вироки стосовно яких набрали законної сили, - не можуть бути повністю звільнені законом про амністію від відбування покарання. Зазначені особи можуть бути звільнені від відбування покарання після фактичного відбуття ними строків, встановлених частиною третьою статті 81 цього Кодексу.

Згідно з ч.1,3 ст. 88 цього Кодексу особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Статтею 1 Закону України "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України "Про застосування амністії в Україні", закон про амністію не може передбачати заміну одного покарання іншим чи зняття судимості стосовно осіб, які звільняються від відбування покарання, крім випадків індивідуальної амністії.

Як вбачається з матеріалів справи, після отримання ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 20 листопада 2017 року, відповідачем було підготовлено подання про звільнення ОСОБА_3 з військової служби.

З аналізу викладеного вбачається, що особа вважається засудженою за вчинення кримінального правопорушення та визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Звільнення особи від відбування покарання з випробуванням або у зв'язку з амністією не виправдовую особу та не знімає з неї судимість. Зняття судимості відбувається у відповідності до вимог Розділу XIII Кримінального кодексу України.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до засуджених, виправлення яких можливо без відбування покарання, однак у разі якщо засуджений не виконує покладені на нього обов'язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що вироком Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.06.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20.11.2017, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, а тому твердження позивача стосовно того, що йому не призначалось покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів, дійшла висновку, що наказ Голови Служби безпеки України від 17.01.2018 № 67-ос, яким ОСОБА_6 звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу, виданий з урахуванням встановлених всіх вимог.

Щодо частини позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за період з 20.11.2017 по 02.02.2018, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про Службу безпеку України» від 25 березня 1992 року N 2229-ХІІ, умови і порядок виконання своїх обов'язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Відповідно до п. 2 Додатку 1 «Положення про складання Військової присяги» до Статуту внутрішньої служби, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІУ, Військова присяга покладає на військовослужбовця всю повноту відповідальності за виконання ним військового обовязку.

Абзацом 2 п. 68 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України встановлено, що днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Служби безпеки України від 17.01.2018 №67-ОС "По особовому складу" ОСОБА_3 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу з 20.11.2017.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

У відповідності до ч. 2 ст. 50 Закону України Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" встановлено, що членам сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.

Враховуючи встановлене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення грошового забезпечення за період з 20.11.2017 по 02.02.2018, оскільки починаючи з 20.11.2017 ОСОБА_3 має право на отримання пенсії.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відтак, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Так, як визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об'єктивного дослідження справи, однак не зобов'язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі. Відповідач, субєкт владних повноважень, не довів правомірність прийняття оскаржуваного рішення та наказу.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року по справі № 816/615/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Постанова складена в повному обсязі 14.03.19.