Справа № 800/201/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Антонюк Н. О., Прокопенка О. Б. у справі № 800/201/17 (провадження № 11-957заі18)
за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Верховної Ради України, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Голова Комітету Верховної Ради України з питань запобігання та протидії корупції Соболєв Єгор Вікторович, Голова Верховної Ради України Парубій Андрій Володимирович, Управління справами апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності.
Короткий виклад історії справи
У травні 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до Вищого адміністративного суду України з позовом до Верховної Ради України, в якому просили:
- визнати протиправною та такою, що порушила вимоги частини третьої статті 234 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» бездіяльність Верховної Ради України, яка виразилася у неприйнятті рішення про тему, день та час проведення у 2017 році парламентських слухань з питань ситуації щодо корупції, не пізніше як за 30 днів до їх проведення та неповідомленні заздалегідь широкої громадськості та громадян про місце, дату та час проведення слухань, що призвело до порушення прав позивачів на таку інформацію, як осіб, що бажали та мали право на участь у слуханнях, згідно пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про запобігання корупції»;
- визнати незаконною, складеною з порушенням вимог пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про запобігання корупції», Постанову Верховної Ради України від 16 травня 2017 року «Про проведення 24 травня 2017 року парламентських слухань на тему: «Стан реалізації засад антикорупційної політики в Україні» у частині визначення запрошених на слухання осіб, а саме: незапрошення до участі у слуханнях громадських організацій, їх членів або уповноважених представників та громадян, що порушило права позивачів на участь та виступ у слуханнях;
- визнати протиправною та такою, що порушила вимоги частини першої статті 235 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», бездіяльність Верховної Ради України, яка виразилася у незапрошенні позивачів до участі у зазначених слуханнях, незважаючи на подані ними заяви про таку участь, а також неповідомленні про тему, день і час парламентських слухань та про наявність чи відсутність права виступу;
- визнати протиправною та такою, що порушила вимоги пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про запобігання корупції», бездіяльність Верховної Ради України, яка виразилася у невключенні до списку виступаючих, тобто, ненаданні права виступу позивачам та окремим громадянам, бажаючим та маючим право на такий виступ, у вказаних парламентських слуханнях.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07 червня 2017 року відкрив провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
На підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 17 липня 2018 року в задоволенні позову відмовив.
Рішення мотивоване тим, що під час прийняття постанови від 16 травня 2017 року про проведення 24 травня 2017 року парламентських слухань та організації їх проведення, Верховною Радою України допущено порушення вимог статей 234, 235 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», які полягають у не прийнятті постанови про тему, день та час проведення парламентських слухань не пізніш як за 30 днів до їх проведення, а також не внесенні для погодження з Головою Верховної Ради України не пізніш як за три дні до проведення парламентських слухань списку запрошених осіб, регламенту та черговості виступів учасників парламентських слухань, та порядку їх проведення. Крім того, судом встановлено, що Верховна Рада України не забезпечила участь позивача ОСОБА_6 у парламентських слуханнях, оскільки її недопущено до приміщення, де проводилися слухання, та не забезпечила можливості позивача ОСОБА_5

виступити з трибуни парламенту, незважаючи на включення ОСОБА_6 до загального списку учасників парламентських слухань, а ОСОБА_5 до списку учасників з правом виступу.

Поряд з цим, не зважаючи на наявність вказаних порушень, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовив у задоволенні позову з огляду на те, що визнання бездіяльності відповідача протиправною ніяким чином не може змінити правового становища позивачів та не вплине на можливість поновлення їх порушених прав, оскільки парламентські слухання відбулися 24 травня 2017 року.

У серпні 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року, в якій просили скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст постанови ВеликоїПалати Верховного Суду

ВеликаПалата Верховного Суду постановою від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнила частково: рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року скасувала в частині відмови у визнанні протиправними дій Верховної Ради України, які виразилися у порушенні строку прийняття постанови Верховною Радою України від 16 травня 2017 року № 2030-VIII «Про проведення 24 травня 2017 року парламентських слухань на тему «Стан реалізації антикорупційної політики в Україні», та відмови у визнанні протиправною бездіяльності Верховної Ради України щодо незабезпечення можливості ОСОБА_6 бути присутньою на парламентських слуханнях на тему «Стан реалізації антикорупційної політики в Україні», призначених на 24 травня 2017 року.

У цій частині Велика Палата Верховного Суду постановила нове рішення, яким: визнала протиправними дії Верховної Ради України, які виразилися у порушенні строку прийняття постанови Верховної Ради України від 16 травня 2017 року № 2030-VIII «Про проведення 24 травня 2017 року парламентських слухань на тему «Стан реалізації антикорупційної політики в Україні»; визнала протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо незабезпечення можливості ОСОБА_6 бути присутньою на парламентських слуханнях на тему «Стан реалізації антикорупційної політики в Україні», призначених на 24 травня 2017 року.

В іншій частині резолютивну частину рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду залишила без змін, а мотивувальну частину цього рішення змінила, виклавши її в редакції цієї постанови.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, Велика Палата Верховного Суду керувалась тим, що доводи скаржників про протиправність дій Верховної Ради України, які виразилися у порушенні строку прийняття постанови Верховної Ради України від 16 травня 2017 року № 2030-VIII «Про проведення 24 травня 2017 року парламентських слухань на тему «Стан реалізації антикорупційної політики в Україні» є обґрунтованими, оскільки такі дії Ради зачіпають права та інтереси позивачів, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині є помилковими.

Крім того, за висновком Великої Палати Верховного Суду, оскільки Верховна Рада України не забезпечила доступОСОБА_6 до приміщення, в якому відбувалися парламентські слухання, чим не надала можливості реалізувати надане їй право, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду та прийнятим за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 рішенням не погоджуємося з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

За правилами пунктів 3 та 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимоги про визнання дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень протиправними може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогами про зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій (вчинити певні дії), які повинні бути спрямовані на відновлення порушеного права.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, що передбачено частиною другою статті 5 КАС України.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Справедливим та ефективним повинен бути як судовий процес, так і результат судочинства.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 14 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Саме на ефективний захист порушеного права вказують і положення пунктів 3, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України, якими встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Водночас, як убачається з обставин цієї справи, на момент вирішення справи судом першої інстанції парламентські слухання вже відбулися.

З огляду на викладене вважаємо правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлені в позові вимоги не можуть бути визнані ефективним способом захисту прав позивачів, оскільки вони не можуть відновити порушені права, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2018 року.

Судді Великої Палати

Верховного Суду О. С. Золотніков

Н. О. Антонюк

О. Б. Прокопенко