Справа № 826/9901/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 березня 2019 року № 826/9901/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва головуючого судді Вєкуа Н.Г., Васильченко І.П., Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України Міністерства соціальної політики України Державної казначейської служби України
про визнання протиправними дій, стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського,буд. 12/2), Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, буд. 8/10, код ЄДРПОУ - 37567866), Державної казначейської служби України (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, код ЄДРПОУ - 37567646) про:

- визнання дій Кабінету Міністрів України протиправними та скасування положень постанов від 05.04.2017 № 223, від 02.03.2016 № 141, від 31.03.2015 № 147, від 16.04.2014 № 102, від 13.03.2013 № 149, від 28.12.2011 № 1381 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в частині установлення виплати разової грошової допомоги до 05 травня особам з інвалідністю внаслідок війни 2 та 3 групи у розмірах, що не відповідають статті 13 Закону № 3551-ХІІ;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства соціальної політики України протиправною, яка полягає у не вчиненні певних дій щодо дотримання вимог ст. 13 Закону № 3551-ХІІ в частині виплати особам з інвалідністю внаслідок війни разової грошової допомоги, передбаченої щорічно до 05 травня, у встановлених розмірах;

- стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача у рахунок виплати разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченоїЗаконом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в сумі 31 411,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

Підставою для звернення позивача до суду стало те, що положення оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів суперечать вимогам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яким встановлено конкретний розмір виплат одноразової грошової допомоги, Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008.

03 липня 2018 року ухвалою Окружного адміністративного суд міста Києва було відкрито провадження по даній адміністративній справі з урахуванням вимог ст. 160-161, 172 КАС України (а.а.с 1).

25 липня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від Міністерства соціальної політики України, згідно з якого відповідач 2 повністю не погоджується з позовними вимогами Позивача (а.а.с.23).

13 серпня 2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва було винесено ухвалу щодо зобов'язання опублікувати Кабінет Міністрів України оголошення про відкриття провадження по адміністративній справі (а.а.с.45).

13 серпня 2018 року від Відповідача-1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.а.с.38), яким він просить відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача.

21 серпня 2018 року Позивачем було подано до суду відповідь на відзив Кабінету Міністрів України (а.а.с.54).

Також до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву Міністерства соціальної політики України (а.а.с.58).

20 лютого 2019 року учасниками адміністративної справи під час відкритого судового засідання було подано клопотання з проханням розглядати справу без їх участі в порядку письмового провадження (а.а.с.83). Суд за клопотанням сторін вирішив перейти до письмового провадження.

Позивач аргументує свої позовні вимоги з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу, як інваліду війни, передбачено щорічно до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі:

- 3 групи з 22.06.2011 - семи мінімальних пенсій за віком;

- 2 групи з 18.04.2016 - восьми мінімальних пенсій за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком (на місяць) становить:

- 01.04.2012 року - 838 грн.;

- 01.01.2013 року - 894 грн.;

- 01.01.2014 року - 949 грн.;

- 01.01.2015 року - 949 грн.;

- 01.05.2016 року - 1130 грн.;

- 01.05.2017 року - 1312 грн.

Позивачем зазначено, що підлягає до виплати згідно з ст.13 вищезазначеного Закону України - 44 946 грн. за період з 2012 по 2017 рік, а виплачено згідно з постановами КМУ - 13 535, а отже недоплачено - 31 411,00 грн.

На час виплати позивачу у 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 та 2017 роках щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли Закон № 3551-XII і вищезазначені постанови Кабінету Міністрів України.

На думку позивача, виходячи з принципу законності та загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами для визначення розміру разової грошової допомоги інвалідам війни слід застосовувати не вищезазначені постанови Кабінету Міністрів України, а Закон № 3551-XII, який має вищу юридичну силу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Рішеннями Конституційного Суду України № 20-рп/2004 від 1 грудня 2004 року, № 6-рп/2007 від 09.07.2007, № 10-рп/2008 від 22.05.2008 визнано неконституційними встановлення для інвалідів війни розмірів щорічної до 5 травня разової грошової допомоги менше 8 мінімальних пенсій за віком чи встановлення такого розміру за рішеннями Кабінету Міністрів України, а відтак, у 2018 році розмір допомоги інвалідам війни до 5 травня залишається в редакції Закону від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV. А саме, щорічно до 5 травня інвалідам війни 2 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Проте Верховна Рада України, Президент України та Кабінет та Міністрів України не звертають увагу на преюдиціальність Рішень Конституційного суду України, на застереження у Рішеннях від № б-рп/2007 від 09.07.2007 та № 10-рп/2008 від 22.05.2008 і продовжують не додержуватись положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Державний бюджет України.

Міністерство соціальної політики України наголошує в відзиві на позовну заяву Позивача відмовити у задоволенні позовних вимог Позивача у зв'язку з наступною позицією.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва у справі № 757/28022/17-ц по аналогічній справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 18.08.2017 - без змін, яким у задоволенні позову визнання дій протиправними та відшкодування шкоди відмовлено.

В наданому відзиві на позовну заяву, поданому до суду, представник Кабінету Міністрів України вказав, що оскаржувана постанова прийнята відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в відзиві на адміністративний позов.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно правової позиції Європейського Суду з прав людини, висловленої у п. 51 рішення SHCHOKIN v. UKRAINE (заява №№23759/03 та 37943/06) від 14.10.2010, говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І). http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-100944

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

До основних завдань Кабінету Міністрів України належать вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Статтями 3 та 6 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України є колегіальним органом, до складу якого входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри та міністри України. При цьому, Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Кабінет Міністрів України здійснює постійний контроль за виконанням органами виконавчої влади Конституції України та інших актів законодавства України, вживає заходів щодо усунення недоліків у роботі зазначених органів (ст.19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Разом з тим, згідно з ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом війни 2 групи (посвідчення серії ААБ № 031878) від 26.04.2016 року та має право на пільги встановлені законодавством.

Позивач зазначає, що основою соціального захисту ветеранів війни - інвалідів війни є ч. 3 ст. 2, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25 грудня 1998 року), яким було передбачено щорічна виплата до 05 травня інвалідам війни 2 групи разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Але як стало відомо позивачу, то норми даних Постанов Кабінету Міністрів не виконувались та виплат разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком Відповідачем 2 не здійснено.

28 грудня 2014 року Законом № 79-VІІІ до Бюджетного Кодексу внесено зміни. Згідно пункту 26 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення цього Кодексу "... норми і положення ... статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"... застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування".

На думку позивача, Бюджетний кодекс України не надає права Кабінету Міністрів України порушувати ч. 3 ст. 22, ч. 3 статті 46, п. 6 ст. 92, статті 1, 3, 6, 8, 19, 95, 96 Конституції України, як правовий акт вищої юридичної сили та прямої дії (ст. 8 Конституції України).

Крім того, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007, № 10-рп/2008 від 22.05.2008, яким визнано неконституційними встановлення інвалідам війни розмірів щорічної до 5 травня разової грошової допомоги менше мінімальних пенсій за віком (згідно статті 44 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" та згідно ст. 30 Закону України "Про державний бюджет України" на 2006 рік) чи встановлення допомоги меншого розміру за рішеннями Кабінету Міністрів України згідно розділу ІІ пункт 20 Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік" та про внесення змін до деяких законодавчих акті в України".

З урахуванням рішень Конституційного Суду, розмір допомоги інвалідам війни 2 групи до 5 травня має залишатись згідно частини шостої статті 13 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону від 25 грудня 1998 року: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни 2 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком".

Тому, на думку позивача, Постанова Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", щодо встановлення для учасників бойових дій допомоги в розмірі 1200 грн., замість 5 мінімальних пенсій за віком є такою, що звужує зміст та обсяг існуючих прав та свобод учасників бойових дій, а отже є протиправною.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008, встановлено виплату інвалідам війни щорічної до 5 травня разової грошової допомоги в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір мінімальної пенсії за віком встановлено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у відповідності до закону.

Крім того, відповідно положень статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) щорічно учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначає Кабінет Міністрів України в межах бюджетних призначень встановленим законом про Державний бюджет України

Разом з тим, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року, яким розділ VI Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, тому пріоритетними у спірних правовідносинах є положення саме цього Закону.

Вказані положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення Постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року № 223 є також чинними.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Окрім того, необхідно зауважити на те, що в рішенні № 3-рп від 25.01.2012 Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, внаслідок чого, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності в розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Також, суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України вирішував питання про те, чи має право держава змінювати порядок і розміри існуючих соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України та чи є обов'язковими для застосування судами України нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України з питань соціального захисту громадян, видані на виконання вимог Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20- рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України також зауважив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, суд звертає увагу, що розміри соціальних виплат залежать від соціально- економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Нормами Конституції України, а саме ч. 2 ст. 96, ч. 1 ст. 97, ч. 1 ст. 113, п.п. 2, 3, 6 ст. 116 Конституції України, закріплено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної Ради України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, звітує перед Верховною Радою України про його виконання. Ефективне здійснення Кабінетом Міністрів України цих повноважень є основою для вжиття ним заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, проведення політики у сфері соціального захисту, фінансової та податкової політики.

Отже, суд приходить до висновку про те, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. З чого слідує, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Отже, приймаючи оскаржувані постанови, відповідач діяв у межах та у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

А тому, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною та такою, що підлягає скасуванню положень постанов від 05.04.2017 № 223, від 02.03.2016 № 141, від 31.03.2015 № 147, від 16.04.2014 № 102, від 13.03.2013 № 149, від 28.12.2011 № 1381 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" в частині установлення виплати разової грошової допомоги до 05 травня особам з інвалідністю внаслідок війни 2 та 3 групи у розмірах, що не відповідають статті 13 Закону №3551-ХІІ є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства соціальної політики України протиправною, яка полягає у не вчиненні певних дій щодо дотримання вимог ст. 13 Закону № 3551-ХІІ в частині виплати особам з інвалідністю внаслідок війни разової грошової допомоги, передбаченої щорічно до 05 травня, у встановлених розмірах;

- стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача у рахунок виплати разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в сумі 31 411,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

є такими що не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутність доказів в матеріалах адміністративної справи на підтвердження протиправності в діях Відповідача 2.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Частиною 1 статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Так, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року за № 79-VІІІ.

Відповідно до пункту 26 розділу VІ "Прикінцевих і перехідних положень" Бюджетного кодексу України передбачено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетних фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, з набуттям чинності Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014, Кабінету Міністрів України надано повноваження, зокрема щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 № 223 "Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), учасникам бойових дій у розмірі 1200 грн.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня інвалідам війни 2 групи.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, які викладені в рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази отримання Позивачем щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2018 рік та її нарахування, а також відсутні докази, які б підтверджували наявність невиплаченої пенсії по інвалідності для встановлення вини Відповідачів.

Також відсутній причинний зв'язок між діями Відповідачів (зокрема прийняття постанов) та наслідками (невиплачена пенсія), вина останніх з метою встановлення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Державної казначейської служби України у розмірі : матеріальна шкода - 31 411, 00 грн. та моральна шкода - 30 000,00 грн.

Таким чином, суд вважає, що виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як інваліду війни 2 групи відповідачем 2 здійснена правомірно в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, отже позовні вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача у рахунок виплати разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", в сумі 31 411,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми в сукупності, суд дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою, повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), з огляду на те, що право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями п. 10 ч. 1 ст. 4, 77, 78, 143, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Суддя І.П. Васильченко

А.Б. Федорчук