Справа № 826/2437/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2437/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шейко Т.І. Суддя-доповідач Шурко О.І
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_8 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_8 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ліванської Республіки ОСОБА_8 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 17.11.2017 №443-17 про відхилення скарги на рішення ГУ МС України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням подальших уточнень, просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Палестини, народився в м. Саіда, Ліван, перебуває в релігійному шлюбі, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин (іслам-суніт). Країна постійного проживання Ліван.

Країну постійного проживання покинув 12.01.2004, скориставшись повітряним транспортом. Державний кордон України перетнув легально 14.01.2004, літаком рейсом «Бейрут-Київ».

Документ, що посвідчує особу, проїзний квиток для палестинських біженців від 17.08.2009 №279942, виданий Посольством Ліван в м. Києві (прострочений).

Перебуває в релігійному шлюбі, в Україні має сина ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до міграційних органів із заявами про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2011 у справі №2а-8422/11/2670, громадянин Палестини ОСОБА_8 звернувся до Управління міграційної служби в м. Києві із заявою про надання йому статусу біженця. Наказом Управління міграційної служби в м. Києві від 01.06.2011 №422 йому відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про що поінформовано в повідомлені від 01.06.2011№ 82.

Указаним судовим рішенням позивачу відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним і скасування наказу Управління міграційної служби в м. Києві від 01.06.2011 №422 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

19.03.2012 позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особо, що потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в м. Києві.

Рішенням ДМС України від 10.08.2012 №422-12 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 у справі №2а-126640/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2013, ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправним і скасування вищевказаного рішення ДМС України.

30.03.2017 ОСОБА_8 знову звернувся до ГУ МС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином це було його третє звернення. Заяву мотивовано тим, що позивач за національністю є палестинцем, що проживав в Лівані. Згідно з доступною про Ліван інформацією палестинські біженці, в тому числі, ті, хто давно проживає в Лівані, як і раніше зазнають дискримінації. Також заявник вказав про неможливість повернутися до Палестини через постійну війну Палестини з Ізраїлем, внаслідок якої відбуваються вбивства мирних палестинців, їх затримання, катування і жорстоке поводження.

Крім того, повторне звернення позивача із указаною заявою обумовлене виникненням нових обставин, пов'язаних із тим, що Законом України від 13.05.2014 №1251-V11 «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (редакція діє з 30.05.2014) розширено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту». Зокрема, згідно з указаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 30.03.2017 №133 позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 10.07.2017 №55-17 задоволено скаргу ОСОБА_8 та скасовано наказ ГУ МС України в м. Києві від 30.03.2017 №133.

На виконання цього наказу ДМС України наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 26.07.2017 №340 прийнято до оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком опрацювання документів позивача, проведення з ним співбесіди ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого ДМС України прийняла рішення від 17.11.2017 №443-17 про відмову ОСОБА_8 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

Не погоджуючись із таким рішенням позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у разі повернення до країни постійного проживання позивач не зазнає серйозної шкоди, визначеної статтею 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, пункту 13 Закону №3671-VI, а тому відсутні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абз. 6 ст. 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

В розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту оскаржуваного рішення ДМС України вбачається, що відповідач відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримавши висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 18.10.2017 про необхідність такої відмови відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону №3671-VI.

Так, зі змісту заяви від 30.03.2017 вбачається, що країну свого походження позивач змушений був залишити через те, що за національністю є палестинцем, що проживав в Лівані. Згідно з доступною про Ліван інформацією палестинські біженці, в тому числі, ті, хто давно проживає в Лівані, як і раніше зазнають дискримінації. Неможливо повернутися до Палестини через постійну війну з Ізраїлем, внаслідок якої відбуваються вбивства мирних палестинців, їх затримання, катування і жорстоке поводження. До заяви позивача долучено копію проїзного документа для палестинських біженців №279942, виданий у посольстві Лівану в Україні, з якого вбачається, що місцем народження позивача є м. Саіла, Ліван. Під час співбесіди 12.10.2017 позивач підтвердив інформацію щодо свого місця народження, зазначивши, що ніколи в Палестині не був.

Проаналізувавши відкриті джерела щодо ситуації з палестинськими біженцями, відповідач погодився з твердженням позивача щодо наявності у нього статусу палестинського біженця, підтвердженого документально.

При перевірці обставин щодо переслідування позивача за будь-якою з ознак під час перебування у країні постійного проживання, МС України встановила, що підтверджується протоколом співбесіди від 12.10.2017, що до 1986 року родина позивача проживала в м. Сур (табір для палестинських біженців Альбас), який змушена була покинути через побутовий конфлікт (вбивство сусіда дядьком позивача), переїхавши до м. Тріполі. Через деякий час позивач з намірами потрапити до країн Європейського Союзу у 1991 році прибув до України. До країн Європи потрапити не зміг, тому залишився в Україні.

Маючи намір отримати статус біженця в країнах Європи, у 1998 році позивач вирушив до Німеччини, проте йому було відмовлено. Після цього позивача було депортовано до Лівану, де він перебував протягом чотирьох років до повторного прибуття в Україну в 2004 році на запрошення колишньої дружини.

При цьому під час співбесіди 12.10.2017 повідомив, що у 1997 році він був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, однак, коли вирішив покинути Україну повернув документ до органу міграційної служби.

Як на причини виїзду з країни постійного проживання позивач вказує те, що Ліван - не його країна, оскільки там після народження постійно були проблеми, життя не було спокійним. Позивач змушений був працювати, але біженців, таких як позивач в країні його постійного проживання не забезпечують матеріально.

Тобто, країну постійного проживання позивач покинув для отримання статусу біженця в іншій країні та у пошуках кращого життя.

Водночас у ході співбесіди 25.07.2017 позивач зазначив, що погроз на свою адресу особисто не отримував, переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичними поглядами не зазнавав, фізичне насильство, пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю чи політичними поглядами до нього не застосовувалось.

У ході співбесіди 12.10.2017 позивач також зазначив, що останнім часом він з родиною проживав в таборі для біженців Нагер-аль-Беред, повідомивши, що був там усім забезпечений, зокрема, речами та продуктами харчування.

З інформації по країні постійного проживання позивача відповідачем встановлено, що представники міжнародних місій відзначають прогрес у відновленні вказаного табору, а також те, що міжнародні організації постійно надають фінансову допомогу організації БАПОР для врегулювання ситуації в регіоні та забезпечення біженців послугами у сфері охорони здоров'я, освіти, забезпечення житлом.

Під час співбесіди 12.10.2017 позивач вказував на те, що може в будь-який час повернутися до країни постійного проживання, але лише на гостини, постійно там проживати не бажає через відсутність роботи.

Твердження заявника стосовно такого елементу заяви як відсутність можливості повернення до країну громадянської належності у зв'язку з небезпечною ситуацією з палестинськими біженцями в Лівані та через війну між Ізраїлем та Палестиною носять неоднозначний та непереконливий характер.

Інформація, яку надає іноземець, спростовується у доповідях та заявах, наведених у статтях, які є у відкритому доступі в мережі Інтернет. Тому слід зазначити, що заявник не зміг довести та обґрунтувати власні побоювання стосовно неможливості повернення до країни постійного проживання.

Таким чином, твердження заявника щодо наявності небезпеки у країні походження ґрунтуються лише на його суб'єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви вірогідності небезпеки в країні громадянської належності.

Отже, інформації, наданої заявником, недостатньо для прийняття позитивного рішення за заявою при відсутності фактів, доказів та підстав.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Відповідно до вимог ст.ст. 3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини другої ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижують гідність поводження чи покарання в разі повернення в країну громадянської належності. За час перебування заявника в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону не виникло.

Враховуючи вищезазначене, Державною міграційною службою України було правомірно прийнято рішення про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2017 року № 443-17 на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_8 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Ліванської Республіки ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 12.03.2019.