Справа № 620/4246/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/4246/18

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючої судді Тихоненко О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України (переформований у Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, далі ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач) про визнання незаконною відмови відповідача у встановленні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення «Ветерана військової служби» та зобов`язання відповідача встановити позивачу статус ветерана військової служби та видати посвідчення «Ветерана військової служби».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії та у відповідності до вимог Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» має право на надання останньому статусу ветерана військової службі оскільки виконував роботи по будівництву і монтажу «Арки 2» біля станції «пересадочна», тобто виконував роботи пов`язані з виконанням обов`язків військової служби в зоні відчуження по ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, однак в порушення вимог законодавства відповідачем відмовлено у наданні позивачу вказаного статусу, оскільки останній є особою з інвалідністю 3 групи (захворювання пов`язане з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС), а не особою з інвалідністю 2 групи.

15.01.2019 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

23.01.2019 в межах встановленого судом строку, відповідачем надано відзив, в якому Чернігівський ОТЦК та СП позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні та зазначає, що Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» визначено вичерпний перелік осіб та обставин при наявності яких настає право на встановлення статусу ветерана військової служби, як наслідок відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства відмовляючи в задоволенні заяви позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 28.11.2018 № 322/1/18 дск з 28.12.2018 Чернігівський обласний військовий комісаріат переформовано у Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Згідно наказу військового комісара Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28.12.2018 № 1 з 28.12.2018 Чернігівський обласний військовий комісаріат припинив функціонування, а на його базі діє Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (а.с.39-40).

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням (категорія 1) серії НОМЕР_1 (а.с.10).

В жовтні 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо видачі посвідчення «Ветерана військової служби» (а.с.41).

Зокрема, відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої комісії № 43 від 02.03.2017 захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.43).

Відповідно до довідки МСЕК від 18.05.2017 серії АВБ № 032363 позивачу встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.46).

Згідно довідки Південно-західної залізниці поДарницькій дистанції цивільних споруд в період з 10.11.1987 по 13.11.1987 та з 03.12.1987 по 04.12.1987 позивач перебував на роботах по будівництву і монтажу «Арки 2» біля станції «пересадочна» (а.с.18).

Протоколом № 29 від 25.10.2017 позивачу відмовлено у у встановлені статусу ветерана військової служби (а.с.47-49), про що останнього повідомлено листом від 30.10.2017 № 5/3845 с (а.с.12).

Позивач в грудні 2018 року повторно звернувся до відповідача з проханням переглянути рішення та надати письмову відповідь, на що 10.12.2018 відповідач надіслав на адресу позивача лист № 5/5518 с, в якому зазначив, що з приводу даного питання вже надавалась вичерпна відповідь (а.с.16).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Закон України від 24.03.1998 № 203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (далі - Закон) встановлює статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національної поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві.

Відповідно до ст. 5 Закону ветеранами військової служби визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) особи з інвалідністю I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю "Ветеран Збройних Сил СРСР" за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Таким чином вказаною вище нормою визначено вичерпний перелік осіб та обставин при наявності яких настає право на встановлення статусу ветерана військової служби.

Так, позивач є особою з інвалідністю 3 групи, що в свою чергу виключає право останнього на отримання статусу «ветеран військової служби» відповідно до вимог Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Посилання позивача на довідку Південно-західної залізниці по Дарницькій дистанції цивільних споруд (а.с.18), як на доказ виконання обов`язків військової служби в зоні відчуження по ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій не приймається судом до уваги, оскільки позивач направлявся на роботи від підприємства з яким перебував у трудових відносинах, участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час проходження військової служби чи служби у військовому резерві не приймав, не був ні військовослужбовцем, ні резервістом.

Так, відповідно до частини 1-3 статті 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається:

1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;

2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;

4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачу правомірно відмовлено у встановленні статусу «ветеран військової служби» та видачі відповідного посвідчення, оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи та його інвалідність не пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинста України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

Відповідач: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Гетьмана Полуботка, 68, м. Чернігів, 14013).

Повне судове рішення складено 14.03.2019.

Суддя О.М. Тихоненко