Справа № 520/11359/18
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 р. № 520/11359/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кікояна Г.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 520/11359/18 за позовом ОСОБА_3 Тхі В'єт до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 Тхі В'єт звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007;

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку за заявою від 21.06.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення є протиправними та незаконними, а отже, є такими, що підлягають скасуванню.

Позивач в судове засідання прибув, підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що оскаржувані рішення є обґрунтованими та законними, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Представник відповідача, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відзиві на позов просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв у межах та спосіб, встановлені чинним законодавством України.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2007 ОСОБА_3 Тхі В'єт звернулась до Тетіївського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є матір'ю іммігранта та її неповнолітній син ОСОБА_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України "Про імміграцію".

На підставі вказаного, 21.12.2007 керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про надання ОСОБА_3 Тхі В'єт дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано посвідкою на постійне проживання серії КВ № 13644/60912, терміном дії - безстроково.

25.09.2008 року рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 терміном дії - безстроково у звязку з обміном посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 терміном дії - безстроково.

24.09.2008 Комінтернівським РВ ГУ МВС України Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_1.

07.06.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № АЗ-272/18, в якому просив: повідомити підстави документування громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 від 25.09.2008; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 від 25.09.2008 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 від 25.09.2008 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

ГУ ДМС України в Харківський області у відповіді № 6301.8.1- 12150/6301.8.1.1-18 від 14.06.2018 повідомило, що за обліками ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянка ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт, яка 21.12.2007 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 терміном дії- безстроково. Також зазначено, що 25.09.2008 рішенням ГУ ДМС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 терміном дії - безстроково в звязку з обміном, рішення про скасування даної посвідки не приймалось.

07.06.2018 представник позивача звернувся до У ДМС України в Київський області з адвокатським запитом № АЗ-273/18 в кому просив: повідомити підстави надання громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт ; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

УДМС України в Київський області в листі № 3201.4- 2983/3201.4-18 від 12.06.2018 зазначило, що відносно громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт станом на 12 червня поточного року дозвіл на імміграцію в Україну наданий 21.12.2007 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області громадянці на підставі п.6 частини другої ст.4 Закону України "Про імміграцію" та посвідка на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 є дійсною, рішення про скасування УДМС України в Київський області не приймалось.

17.11.2018 позивач отримав від ГУ ДМС України в Харківській області лист № 6301.8.1/26418-18 від 12.11.2018, в якому визначено, що 29.10.2018 УДМС України в Київський області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_3 Тхі Вєт.

Поряд з цим, копії рішення УДМС України в Київський області від 29.10.2018 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну надано не було. Також не надано копію висновку на підставі якого УДМС України в Київський області 29.10.2018 прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

У зв'язку з чим, 14.11.2018 представник позивача звернувся до УДМС України в Київський області із адвокатським запитом № АЗ-556/18, в якому просив: надати копію рішення про надання громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 Тхі Вєт ; повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

03.12.2018 від УДМС України в Київський області отримано відповідь № 3201.4-6980/3201.4-18 від 21.11.2018, в якій зазначено, що 29.10.2018 УДМС України в Київський області прийнято рішення про скасування громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну. Також, до вказаної відповіді відповідачем надано копію рішення УДМС України в Київський області від 29.10.2018 про скасування гр. ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну № 161 та копію висновку УДМС України в Київський області "Перевірки законності надання дозволу на імміграції в Україну громадянці ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт" від 29.10.2018.

Також, 19.11.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № АЗ-575/18 в якому просив: повідомити стан чинності на теперішній час посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 від 25.09.2008 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 від 25.09.2008 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт недійсною надати копію наказу (рішення, висновку).

Листом № 6301.8.1027543/63.1-18 від 29.11.2019 ГУ ДМС України в Харківський області повідомило, що за обліками ГУ ДМС України в Харківський області значиться громадянка СРВ ОСОБА_3 Тхі Вєт, яка 21.12.2007 рішенням ВГІРФО України в Київській області була документована посвідкою на постійне проживання в Україні КВ № 13644/60912, терміном дії - безстроково. 25.09.2008 рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР № 18954 терміном дії - безстроково у звязку з обміном. Також, у вказаному листі зазначено, що відповідно до п. 21 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Також, 30.11.2018 представник позивача звернувся до ГУ ДМС України в Харківський області із адвокатським запитом № А3 - 584/18, в якому просив: письмово повідомити про виконання ГУ ДМС в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 по справі № 2040/6298/18; повідомити про прийняте ГУ ДМС України в Харківський області рішення за результатом повторного розгляду заяви про обмін посвідки від 21.06.2018 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт з урахуванням висновків суду; надати копію рішення, прийнятого ГУ ДМС в Харківській області за результатами повторного розгляду заяви про обмін посвідки від 21.06.2018 громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт з урахуванням висновків суду повідомити про оформлення (виготовлення) ГУ ДМС України в Харківський області нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт із зазначенням номеру та дати оформлення (виготовлення) посвідки; вказати місце, дату та час для отримання посвідки на постійне проживання.

У відповіді № 6301.8.1 -28395/63.2-18 від 10.12.2018 ГУ ДМС України в Харківський області повідомило, що згідно рішення УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018 громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2007. Враховуючи вище викладені обставини, ГУ ДМС України в Харківський області розглянуто заяву та прийнято рішення - відмовити в оформленні (продовженні) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Також, у вказаному листі зазначено, що громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт необхідно особисто прибути до ГУ ДМС України в Харківський області за адресою: м. Харків, вул. Римарська, буд. 24, в прийомні години: понеділок з 10:00 год. до 12:00 год. та четвер з 14:00 год. по 17:00 год. для ознайомлення з прийнятим рішенням.

Згідно рішення УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018 громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.12.2007 та визначено, що посвідка на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 скасована на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Підставою для винесення вказаного рішення слугував висновок УДМС України в Київський області "Перевірки законності надання дозволу на імміграції в Україну громадянці ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт" від 29.10.2018, в якому зазначено, що неповнолітній ОСОБА_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, на момент прийняття документів у його матері, не мав дозволу на імміграцію, а також, не було підтверджено йому належність до громадянства України, а тому, громадянка ОСОБА_3 Тхі Вєт не могла бути визнана як мати іммігранта.

В свою чергу, у зв'язку із скасуванням дозволу на імміграцію в Україні рішенням УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018, ГУ ДМС України в Харківський області 26.11.2018 винесло рішення про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, прийнете за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Не погоджуючись із спірними рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. При цьому, суд зазначає, що статтею 12 Закону України "Про імміграцію", такої підстави як скасування дозволу на імміграцію у зв'язку з тим, що не підтверджено належність до громадянства члена родини, не передбачено.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, суд звертає увагу, що станом 2007 рік, на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та станом на 2008 рік, при прийнятті рішення про документування посвідкою на постійне проживання у зв'язку із обміном посвідки на постійне проживання, ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області та УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, як уповноважені державні органи, перевіряли надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановили, у зв'язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Отже, доводи представника відповідача щодо надання позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Згідно із п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку № 1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За умов п. 23 Порядку № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Порядку № 1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

У відповідності до ст. 6 Закону України "Про імміграцію" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно статті 13 вищезгаданого Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Рішення УДМС України в Київській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну прийнято 29.10.2018. Проте, копії зазначеного рішення відповідачем у тижневий строк позивачу надіслано не було, до відома позивача не доведено.

Для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивача не запрошено.

Отже, зазначене є порушенням відповідачем статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кlаss та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов'язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване позивачем рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із скасуванням позивачу дозволу на імміграцію в Україні рішенням УДМС України в Київський області № 161 від 29.10.2018, ГУ ДМС України в Харківський області 26.11.2018 винесло рішення про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, прийнете за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Враховуючи викладене, суд вважає вказану вимогу похідною від попередньої, а тому, приходить до висновку про її задоволення.

Щодо позовної вимоги в частині зобовязання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідку на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку за заявою від 21.06.2018, суд зазначає наступне.

Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановлені судових рішень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Поряд з цим, суд вказує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області розглянути заяву громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт від 21.06.2018 про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку, з урахуванням висновків суду.

Суд зазначає, що 05.02.2019 представником позивача надано до суду заяву, в якій він просить суд вирішити питання стосовно відшкодування судових витрат на користь позивача, повязаних з правничою допомогою в сумі 6400,00 грн та щодо відшкодування поштових витрат, пов'язаних із розглядом справи в розмірі 309,00 грн.

13.02.2019 від представника Головного управління Державної міграційної служби України у Харківський області надійшли заперечення на заяву про відшкодування судових витрат, в якій представник відповідача просив зменшити розмір відшкодування судових витрат, оскільки вказана заява є необґрунтованою, розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету позову.

Відповідно до частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

Відповідно до частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини пятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, представником позивача надано до суду договір про надання правової допомоги № Д-67/18 від 06.06.2018 разом з додатковою угодою № 2 до вказаного договору, в якій зазначено вартість правничої допомоги, акт виконаних робіт № 2 від 05.02.2019 до договору про надання правової допомоги № Д-67/18 від 06.06.2018, згідно умов якого, адвокат надав, а позивач прийняв юридичні послуги (правничу допомогу), сума виконаних робіт становить 8700,00 грн.

Також, в матеріалах справи містяться: довідка ПАТ КБ "Приватбанк" № 08.7.0.0.0/59 від 20.01.2017 про відкритий рахунок № 1976 ОСОБА_1 (представник позивача), квитанції ПАТ КБ "Приватбанк" № 0.0. від 15.01.2019 - на суму 800,00 грн та № 0.0..1 від 28.12.2018 - на суму 1600,00 грн, № 0.0..1 від 31.01.2019 на суму 2000,00 грн, № 0.0..1 від 28.01.2019 на суму 2000,00 грн, згідно яких ОСОБА_3 Тхі Вєт сплачено грошові кошти за послуги адвоката згідно договору № Д-67/18 від 06.06.2018 на рахунок № 1976 ОСОБА_1 та банківські виписки по рахунку № 1976 ОСОБА_1, згідно яких на вказаний рахунок надійшли грошові кошти за послуги адвоката згідно вказаного договору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, заява представника позивача про відшкодування судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 6400, грн підлягає задоволенню.

Щодо відшкодування поштових витрат, пов'язаних із розглядом справи в розмірі 309,00 грн, суд зазначає наступне.

На підтвердження понесених поштових витрат представником позивача надано до суду квитанції ПАТ "Укрпошта": за подання позовної заяви до суду 11.12.2018 - в розмірі 37,00 грн, надіслання відповідачам відповіді на відзив 09.01.2019 - в загальній сумі 70,00 грн, надіслання відповідачам заяви про уточнення позовних вимог 18.01.2019 - в загальному розмірі 105,00 грн, надіслання відповідачам відповіді на відзив сторонам по справі 29.01.2019 - на загальну суму 97,00 грн.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що поштові витрати, пов'язані із розглядом справи в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України не є тим видом судових витрат, які підлягають відшкодуванню, а тому, заява представника позивача у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви представника позивача з питань відшкодування судових витрат.

Відповідно до частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про протиправність рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007, яке в свою чергу, слугувало підставою для винесення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області рішення від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати саме з Управління Державної міграційної служби України в Київській області.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_3 Тхі В'єт (місце проживання - АДРЕСА_2, 61001, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (місцезнаходження - вул. Петропавлівська, буд. 11, м. Київ, 04073, ідентифікаційний код - 37826158), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (місцезнаходження - вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код - 37764460) про визнання протиправним та скасування рішення, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київський області № 161 від 29.10.2018 про скасування громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № 13644/60912 від 21.12.2007.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 26.11.2018 про відмову в оформленні громадянці ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатами розгляду заяви від 21.06.2018.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області розглянути заяву громадянки ОСОБА_4 ОСОБА_3 Тхі Вєт від 21.06.2018 про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 Тхі В'єт (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Київській області (ідентифікаційний код - 37826158) судовий збір у розмірі 2178 (дві тисячі сто сімдесят вісім) грн 00 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_3 Тхі В'єт (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Київській області (ідентифікаційний код - 37826158) витрати на правничу допомогу в розмірі 6400 (шість тисяч чотириста) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2019 року.

Суддя А.С. Мороко