Справа № 620/175/19
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/175/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) 10.01.2019 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі ГУДФС у Чернігівській області), у якому просить визнати неправомірною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 №Ф-12341-17, складену відповідачем.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є фізичною особою-підприємцем та їй установлена інвалідність 3 групи, тому позивач звільнена від сплати за себе єдиного внеску відповідно до приписів ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування». Зазначила, що як інвалід вона може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообовязкового державного соціального страхування, однак відповідну заяву до контролюючого органу не подавала, договір про добровільну участь не укладала.

Ухвалою судді від 17.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, надав відзив на позов та пояснив, що в ІС «Податковий блок» відсутня інформація щодо наявності у ОСОБА_1 пільги по сплаті єдиного внеску у звязку з отриманням пенсії за віком або як особи з інвалідністю, або особи, яка досягла віку, встановленого статтею 26 Закону №1058. Так, згідно пенсійного посвідчення позивач отримує пенсію за вислугу років.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, враховуючи такі обставини.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22.10.2013 внесено відповідний запис. Позивач перебуває на податковому обліку у ГУДФС у Чернігівській області, яка обрала спрощену систему оподаткування (а.с. 27).

Позивач є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № (а.с. 12), отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Крім того, як вбачається з довідки МСЕК серії МСЕ-ЧНВ №046307 від 05.07.2012 (а.с. 11), ОСОБА_1 з 05.07.2012 установлено третю групу інвалідності безтерміново (захворювання повязані з проходженням військової служби) (а.с. 11).

08.11.2018 ГУДФС у Чернігівській області винесено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) серії №Ф-12341-17 в сумі 15 819,54 грн. (а.с. 8).

Не погоджуючись із вказаною вимогою ОСОБА_1 оскаржила її в адміністративному порядку, однак рішенням ДФС України від 29.12.2018 №20989/І/99-99-11-05-02-25 її залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 9-10).

У звязку з наведеним, вважаючи вказану вимогу протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Поряд із цим, за приписами частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI (у редакції Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII) особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналогічні за змістом положення відображені у пункті 4 Розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015, та у пункті 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015 (у редакціях, чинних станом на 01.01.2017).

Із зазначеного слідує, що необхідними умовами для застосування положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. При цьому єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, - це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу (з урахуванням вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини, чинних до 01.01.2018).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 року у справі №805/2195/17-а.

Призначення, механізм виплати та перерахунку пенсій в Україні регламентуються положеннями Законів України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) та від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ).

Так, згідно із статтею 1 Закону №1058 пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сімї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону №1788-ХІІ жінки мають право на пенсію за віком після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону №1058-IV, згідно якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з абзацом сьомим частини другої статті 5 Закону №1058-IV виключно цим Законом визначаються умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат. Від сплати єдиного внеску звільняються особи, що мають статус пенсіонера за віком відповідно до положень Закону №1058.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262).

Абзацом першим статті 1 Закону №2262 передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, за наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до статті 8 Закону №2262 виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 12 Закону №2262 урегульовано умови призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону.

Окрім того, згідно із статтею 7 Закону № 2262, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

Отже, зазначеним Законом №2262 фактично визнається той факт, що пенсії передбачені Законом №1058-IV та Законом №2262 є різними державними пенсіями. Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» внесено зміни до Закону №2464-IV, зокрема, до пункту 4 частини першої статті 4 вказаного Закону, та викладено його у такій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5 1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування». Зазначена норма набрала чинності з 01 січня 2018 року.

Таким чином, з 01.01.2018 фізичні особи-підприємці, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону №1058 (60 років та мають страховий стаж, зокрема з 01.01.2018 року по 31.12.2018 - не менше 25 років) та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, звільняються від сплати єдиного внеску за себе.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується копією посвідчення серії ААИ №330410, виданого 31.03.2015 (а.с. 12). Також позивач є інвалідом третьої групи (а.с. 11).

При цьому, ОСОБА_1 не отримує пенсію за віком або соціальну допомогу як особа з інвалідністю, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні. Доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_1 перейшла на пенсію іншого виду, позивачем не надано.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не звільняється від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону №2464-VІ, оскільки ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII та вона обрала спрощену систему оподаткування, тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною.

Суд зазначає, що посилання позивача на те, що вона є інвалідом 3 групи не звільняє ОСОБА_1 від обов'язку сплати за себе єдиного внеску згідно положень пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, про що зазначив і Верховний Суд у постанові від 11.12.2018 у справі №822/621/16.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на розяснення ГУДФС у Чернігівській області, викладені у листі від 21.01.2019 за №902/10/25-01-13-01-10, оскільки останні не є нормативно-правовим актом, обовязковим для застосування, а носять рекомендаційний характер та надані без урахування усіх обставин спору.

Відповідно до абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464-VІ, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Як вбачається з картки особового рахунку (а.с. 26), станом на 08.11.2018 (винесення оскаржуваної вимоги) заборгованість ОСОБА_1 з єдиного внеску становить 15819,54 грн. (у тому числі: нарахування за 2017 рік в сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018); нарахування за перший - третій квартали 2018 року на загальну суму 7 371,54 грн. (щоквартально по 2 457,18 грн. з терміном сплати, відповідно, 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених Законом №2464, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (частина третя статті 25 Закону №2464-VІ).

Згідно із частиною четвертою статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, у звязку з наявною на особовому рахунку позивача недоїмкою, ГУДФС у Чернігівській області, керуючись Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (зі змінами), затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №4499 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 №469), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953, направило ОСОБА_1 вимогу №Ф-12341-17 від 08.11.2018 на суму недоїмки в розмірі 15 819,54 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що ГУДФС у Чернігівській області під час винесення вимоги від 08.11.2018 №Ф-12341-17 діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, тому ОСОБА_1 у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. Курсанта Єськова, 6/2/6, м. Чернігів, 14000) до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000) про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14 березня 2019 року.

Суддя С.В. Бородавкіна