Справа № 140/81/19
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року ЛуцькСправа № 140/81/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мачульського В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 30 березня 2018 року своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні із військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення та стягнути з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21 вересня 2017 року по 12 жовтня 2018 року в сумі 126 657,36 грн., з урахуванням грошової компенсації у розмірі податку на доходи фізичних осіб, утриманого з даної суми грошового забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 1997 році закінчив Академію Прикордонних військ України, отримав первинне військове звання офіцерського складу та почав проходити контрактну військову службу у Прикордонних військах України.

19.06.2011 на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України від 19.06.2011 №274-ос ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас Зборойних Сил України на підставі п.п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

11.02.2015 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією та з 12.02.2015 почав проходити військову службу за призовом на посаді старшого офіцера відділення з протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ).

30.03.2016 на підставі Указу Президента України від 25.03.2016 №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 №15» наказом Східного регіонального управління ДПСУ від 29.03.2016 №139-ос майор за призовом ОСОБА_1 був звільнений у запас ЗСУ за п.п. « є» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (у зв`язку з вислугою встановлених строків служби).

Згідно наказу начальника Донецького прикордонного загону «По особовому складу» від 30.03.2016 №67-ос позивач був знятий зі всіх видів забезпечення (в тому рахунку і грошового) та виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, позивач проходив військову служби офіцерського складу за призовом під час мобілізації на особливий період та з 12.02.2015 по 30.03.2016 приймав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичній операції, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, з урахуванням наведеного отримав статус учасника бойових дій (посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_2 від 10.09.2015)

У зв`язку із тим, що у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 (день звільнення з військової служби) була наявна протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у неправомірному ненарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення останній з метою захисту своїх законних прав та інтересів був вимушений звернутись до суду.

22 травня 2018 Волинським окружним адміністративним судом було винесено рішення у адміністративній справі № 803/743/18, яким позов ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України був задоволений повністю, визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо не проведення нарахування та виплати у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 індексації грошового забезпечення позивачу та зобов`язано відповідача вчинити зазначені дії. В апеляційному та касаційному порядку зазначене рішення місцевого адміністративного суду сторонами по справі оскаржено не було, у зв`язку із чим станом на поточний момент набуло законної сили.

В свою чергу остаточний розрахунок при звільненні позивача із військової служби, в частині виплати вищенаведеної індексації грошового забезпечення Донецьким прикордонним загоном був проведений лише 12.10.2018.

Вважає, що у даному випадку з боку відповідача мав місце факт порушення законних прав та інтересів позивача, в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні.

Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при його звільненні, був проведений із ним лише 12.10.2018 року, а тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою від 18.01.2019 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві на позов його вимоги заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.49-55). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється.

Також зазначає, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Структуру грошового забезпечення військовослужбовців визначено статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Крім того, на думку відповідача індексація грошових доходів населення не має постійного характеру, не є одноразовою грошовою допомогою і жодним чином не входить до складу грошового забезпечення і проводиться тільки за відповідних умов, тобто являється гарантією відшкодування Державою подорожчання споживчих товарів і послуг.

Також окремо зауважує, що Донецький прикордонний загін є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Стаття 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачає, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

На підставі вищевикладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи (позов, відзив на позов), суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, з таких мотивів та підстав.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні в частині виплати індексації, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-XII).

Статтею 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Як визначено статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII), індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Аналогічна норма закріплена у пункті 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року (далі Порядок №1078).

Статтею 4 Закону № 1282-XII встановлено підстави для проведення індексації. Так індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №15, ст. 111) цифри «101» замінено цифрами «103».

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено пунктом 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункт 4 Порядку №1078).

Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року №141 пункт 5 Порядку №1078 викладено в такій редакції: «У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків».

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абзац в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»).

Отже, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Згідно зі статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Відповідно до статті 27 Закону України від 03 квітня 2003 року №661-IV Про «Державну прикордонну службу України» фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством.

У свою чергу, положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина друга, шоста статті 5 Закону № 1282-XII в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01 грудня 2015 року).

Аналогічні положення містить пункт 6 Порядку №1078.

Ці норми безпосередньо не пов`язують індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів. Виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Посилання відповідача на відсутність видатків у 2016-2018 роках на виплату індексації грошового забезпечення як поважну причину непроведення розрахунку суд відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Донецький прикордонний загін, такі кошти відсутні, суду не надано (довідка головного бухгалтера без номера та дати таким доказом не може вважатися у силу приписів статті 74, 76 КАС України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд при розгляді справи також враховує рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Таким чином, вказані відповідачем у відзиві обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Донецького прикордонного загону на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21.09.2017 по 12.10.2018 суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби на посаді старшого офіцера відділення протидії міграції оперативно-розшукового відділу Донецького прикордонного загону.

Наказом начальника Донецького прикордонного загону від 30.03.2016 року №67-ос «По особовому складу» звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення на підставі підпункту «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби, передбачених частиною першою та абзацом другим частини сьомої статті 23).

Вказані обставини встановлено постановою Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2016 року у справі №803/1105/16, яка набрала законної сили.

Даною постановою суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати майору за призовом ОСОБА_1 грошового забезпечення за період із 13.11.2015 року по 30.03.2016 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період із 13.11.2015 року по 30.03.2016 року, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.1, 3.1.1, 3.2.15, 3.5.9, 3.13.6, 3.19.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року №425, а також винагороду, передбачену постановами Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та від 20.01.2016 року №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських», з урахуванням виплачених сум та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У зв`язку з вирахуванням з нарахованого за рішенням суду грошового забезпечення сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору позивачем подано позов про стягнення утриманих коштів. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 року в справі №803/58/17 дані вимоги задоволено. Зазначена постанова суду в апеляційному та касаційному порядку суб`єктом владних повноважень оскаржена не була та набрала законної сили.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 30.03.2016 року Донецьким прикордонним загоном був проведений лише 21.09.2017 року.

За наведених обставин, позивач вважав, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 30.03.2016 року по 21.09.2017 року, на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, а тому і звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 у справі №803/1768/17 позов задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2016 по 20.09.2017 в сумі 176 076,64 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2018 змінено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 та у його мотивувальній та резолютивній частинах слова «середній заробіток» щодо належних до виплати ОСОБА_1 сум замінити на слова «середнє грошове забезпечення». У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 залишено без змін.

Також судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язано Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 12.02.2015 по 30.03.2016. В апеляційному та касаційному порядку зазначене рішення суду сторонами по справі оскаржено не було, у зв`язку із чим 29.06.2018 набрало законної сили.

Як слідує з листа Донецького прикордонного загону від 04.12.2018 №11-10827 адресованого представнику позивача - адвокату Балтаку Д.О., щодо добровільного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 у справі №803/743/18, останньому повідомлено, що у жовтні 2018 року на вказані раніше реквізити була перераховано грошова суму 725,85 грн.

Відтак, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 21.09.2017 по 12.10.2018 (день фактичного розрахунку), на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, а тому і звернувся до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 3 Конституції України права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю (далі - КЗпП) регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а в частині яка не врегульована вказаним законодавством, субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Однак, вказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

При цьому, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Згідно зі статтею 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство установа організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

При усуненні розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції пункту 56 Положення, статті 24 Закону України «Про відпустку», Верховний Суд України з посиланням на вимоги статей 1-3, 12, 14 Закону 2011-ХІІ, вказав на те, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання представників відповідача на те, що норми Кодексу законів про працю України в даному випадку не можуть застосовуватись.

Таки чином, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 12.10.2018, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, є обґрунтованими.

Так, обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений в березні 2016 року, то сума виплат обчислюється за два попередні повні календарні місяці до звільнення: січень-лютий 2016 року.

Згідно довідки Донецького прикордонного загону від 19.01.2018 №74 слідує, що дохід ОСОБА_1 за січень-лютий 2016 року складає 19 636,94 грн. (11 431,94 + 8 205,00) грн. за 60 календарних днів, відповідно середньоденний заробіток (грошове забезпечення) ОСОБА_1 становить 327,28 грн. (а.с.39).

Згідно з платіжного доручення №2789 від 12.10.218 Військовій частині НОМЕР_1 виділено асигнувань по ЗФ на загальну суму 13 375 427,39 грн. (а.с.67)

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості №78 за жовтень 2018 року, ОСОБА_1 відраховано грошове забезпечення в сумі 32 419,65 грн. (а.с.64-66).

Також, перерахування коштів ОСОБА_1 в сумі 32 419,65 грн., саме 12.10.2018 підтверджується випискою з АТ Комерційний банк «Приват Банк» (а.с.38).

Відтак, беручи до уваги те, що остаточний розрахунок при звільненні із ОСОБА_1 відбувся із затримкою (період з 21.09.2017 по 12.10.2018), тому стягненню із відповідача підлягає середній заробіток за весь час затримки в сумі 126 657,36 грн. (387 днів х 327,28 грн.).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Донецького прикордонного загону середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до задоволення.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності Донецького прикордонного загону щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 у день його звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 126 657,36 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу Законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні із військової служби, в частині виплати індексації грошового забезпечення.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 12 жовтня 2018 року в сумі 126 657,36 грн. (сто двадцять шість тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень тридцять шість копійок)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

Відповідач Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , ).

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський