Справа № 826/4554/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4554/18 Головуючий у 1 інстанції: Васильченко І.П.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 06.03.2018 року №, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не враховано, що сума у розмірі 12 240 731.69 гривень є курсовою різницею між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню - 19 657 112,69 гривень, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року - 7 416 380,98 гривень - і не вважається додатковим благом в розумінні пункту 8 підрозділу 1 Перехідних положень ПК України. На думку апелянта, ОСОБА_5 не було отримано іншого оподатковуваного доходу, окрім зазначеного в декларації №, в розумінні ст. 14, п. 164.1 ст. 164, п. п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164,165 ПК України.

31 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління ДФС у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

04 лютого 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в якому просить проводити апеляційний розгляд справи в режимі відеоконференції в Одеському окружному адміністративному суді.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції - задоволено. Судове засідання з вирішення справи №826/4554/18 призначено в режимі відеоконференції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС у м.Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності та повноти нарахування та сплати податку на доходи з фізичних осіб та військового збору з отриманням доходу у вигляді додаткового блага платника податків - ФОП ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 з урахуванням вимог пп. «д» п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що призвело до заниження річного оподаткованого доходу за 2015 рік на суму 12 240 731,71 грн. та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб в сумі 2 447 537,35 грн. та п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, що призвело до заниження та неперерахування до бюджету військового збору за 2015 рік у сумі 183 610,98 грн.

За результатами перевірки складено акт від 07.02.2018 р. № 620/26-15-42-02-30/НОМЕР_1 та винесено наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 06.03.2018 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 3 059 421,69 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 2 447 537,35 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 611 884,34 грн.;

- від 06.03.2018 р. № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) на суму 510,00 грн.;

- від 06.03.2018 р. № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір на суму 229 513,73 грн., в тому числі податковим зобов'язанням - 183 610,98 грн. та за штрафними санкціями - 45 902,75 грн.

Вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України)(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб, зокрема, є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Підпунктом 163.1.1, 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

В силу абз. 2 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.

Згідно п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

В силу пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Згідно з пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, (в редакції, чинній з 01.01.2015 р.) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Згідно з пп. "б" п.176.2 Податкового кодексу України, сума доходу платника податку - боржника у вигляді суми анульованого боргу відображається кредитором у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ за підсумками звітного періоду, в якому такий борг було анульовано, за ознакою доходу "126".

Разом з тим, у зв'язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, було доповнено підрозділ 1 розділу XX, пунктом 8 згідно із Законом № 321-УПІ від 9 квітня 2015 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов'язань», яким, зокрема, встановлено, що: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.»

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України "Про реструктуризацію кредитних зобов'язань з іноземної валюти в гривню", згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій, встановлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, є невіднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу суми, прошеної (анульованої) кредитором курсової різниці.

Курсова різниця обчислюється серед іншого, як різниця між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу. визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Так, зазначені преференції застосовуються до всіх фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року, операції з прощення (анулювання) заборгованості за якими здійснювалися, починаючи з 1 січня 2015 року.

Отже, з вищенаведеної норми слідує, що до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу не включається курсова різниця між сумою основного (прощеного) боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов'язання з іноземної валюти у гривню (тобто, при визначенні розміру оподатковуваного доходу у національній валюті України в еквіваленті сумі прощеного боргу в іноземній валюті на дату такого прощення), та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року. Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощенного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

Згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловленої у постанові від 09 січня 2019 року по справі №821/707/17 «.. пункт 8 підрозділ 1 розділу XX Податкового кодексу України стосується регулювання правовідносин, які складаються щодо прощення (анулювання) кредитором суми боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті відносно якого відбулась зміна валюти зобов'язання з іноземної у гривню. Проте судами не було встановлено, а матеріали справи не містять будь - яких доказів зміни умов кредитного договору від 25.05.2006 № Ф060511К щодо валюти зобов'язання, а відтак пункт 8 підрозділ 1 розділу XX Податкового кодексу України не може бути застосовано до спірних правовідносин».

В постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі №821/1294/17 вказано, що «…у разі якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Колегією суддів враховано наведені позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на підставі кредитного договору від 30.08.2006 р. № 014-71/287 та додаткових угод до нього, отримано грошові кошти у розмірі 3 000 000,00 доларів США на строк до 29.08.2021 р.

Пізніше, станом на 31.08.2015 року сума заборгованості по данному кредитному договору становила 927 859,50 дол. США (сума основного боргу) та 9 330,22 доларів США (проценти за користування кредитом).

Відповідно до повідомлення ПАТ «Фідобанк» про анулювання (прощення) боргу від 31.08.2015 р.: сума основного боргу за кредитом - 927 859 доларів США 50 центів, що, згідно з курсом НБУ (курм НБУ на 31.08.2015 становить 21, 185441 грн. за 1 долар США) еквівалентна 19 657 112,69 грн.; сума строкових процентів за користування кредитом - 9 330 доларів США 22 центи, що згідно з курсом НБУ (курм НБУ на 31.08.2015 становить 21, 185441 грн. за 1 долар США) еквівалентна 197 664,83 грн., припиняється прощенням боргу, відповідно до статті 605 ЦК України, і Банк у майбутньому не буде мати претензій до позичальника щодо цієї задоргованості.

Також, у листі зазначено про обов'язок самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб з суми прощеної основної заборгованості за кредитом і відобразити такий дохід у річній податковій декларації, відповідно до вимог підпункту 164.2.17 статті 164 Податкового кодексу України.

15.04.2016 р. позивачем подано декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік № із зазначенням отриманого доходу в сумі 7 416 380,98 грн. (1 483 276,19 податок на доходи фізичних осіб та 11 245,71 грн. - військовий збір).

Як вказує позивач, розрахунок ним проведено з урахуванням п. 8 підр. 1 розд. ХХ Податкового кодексу України.

Однак, контролюючим органом, за наслідками проведеної перевірки, встановлено заниження доходу отриманого у вигляді додаткового блага на суму 12 240 731,71 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що листом від 03 листопада 2017 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» в якому просив провести перерахунок прощеної суми по кредитному договору від 30.08.2006 р. № 014-71/287 та додаткових угод до нього в розмірі 927 859,50 дол. США, згідно п. 8 підрозділу 1 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України.

Листом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» № 1-3-1-3/682-ЛК-ОГ/1 від 10 листопада 2017 року позивача повідомлено про те, що умова для застосування норм п. п. 8 підрозділу 1 розділу XX Кодексу в цілях визначення бази оподаткування ПДФО - зміна валюти зобов'язання за кредитом з іноземної валюти у гривню.

Вказаним листом позивача повідомлено, що банком був розроблений та затверджений «Регламент процесу конвертації валютних кредитів позичальників фізичних осіб з частковим прощенням боргу та процентів» (далі-Регламент). Згідно Регламенту Боржник мав звернутись до Банку з заявою про зміну валюти та підписати додаткову угоду до діючого кредитного договору в іноземній валюті. Додаткова угода укладається у письмовій формі, містить умови, зміни валюти за кредитним договором, порядок подальшого обслуговування кредиту в національній валюті та часткового прощення частини заборгованості і є невід'ємною частиною кредитного договору.

Заяви від Боржника про бажання змінити валюту зобов'язання за цим договором до Банку не надходило, додаткова угода про конвертацію валютного кредиту в національну валюту між ПУАТ «ФІДОБАНК» та гр. ОСОБА_5 не укладалась, а відтак, зміни валюти зобов'язання за кредитним договором з іноземної валюти в гривню не здійснювалось.

Банк самостійно прийняв рішення про прощення (анулювання) частини зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті №014-71/287 від 30.08.2006 р.: основної суми боргу у розмірі 927 859,50 дол. США; процентів у сумі 9 330.22 дол. США.

Вказано, що оскільки Банком було здійснено прощення (анулювання) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці розрахованої, відповідно до п. 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом та включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу з урахуванням норм п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що Регламент процесу конвертації валютних кредитів позичальників фізичних осіб з частковим прощенням боргу та процентів є внутрішнім документом банку про який позивач не міг знати.

Доказів того, що позивача було повідомлено банком про можливість звернутись до фінансової установи із заявою про зміну валюти та підписати додаткову угоду до кредитного договору в іноземній валюті не надано. Також, доказів обізнаності позивача щодо необхідності укладання додаткової угоди про конвертацію валютного кредиту в національну валюту між ПУАТ «Ф1ДОБАНК» та гр. ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивача протиправно позбавлено можливості змінити валютне зобов'язання за кредитом з іноземної валюти у гривню та отримати преференцію, встановлену у пункті 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

Колегія суддів враховує, що позивач не відмовляється сплатити податок на доходи, адже, ОСОБА_5 подав до податкового органу декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік № з зазначенням отриманого доходу від ПУАТ «ФІДОБАНК» в сумі 7 416 380,98 гривень (1 483 276,19 грн - податок на доходи фізичних осіб та 11 245,71 грн. - військовий збір), тобто, позивач задекларував до сплати податок з прощеної суми боргу у розмірі 927 859,50 доларів США, визначеної за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 січня 2014 року - 7,993 гривень.

Разом з тим, відповідно до повідомлення ПАТ «Фідобанк», сума основного боргу за кредитом - 927 859 доларів США 50 центів, згідно з курсом НБУ еквівалентна 19 657 112,69 грн.

Апелянт вказує, що курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощенного боргу (кредиту) не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню. Різниця між 19 657 112,69 гривень (927 859,50 доларів по курсу 21,185441 грн.) - 7 416 380,98 гривень (927 859,50 доларів по курсу 7,993 грн.) = 12 240 731,69 гривень є курсовою різницею між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року і не вважається додатковим благом, в розумінні пункту 8 підрозділу 1 Перехідних положень ПК України.

Як зазначалося, пунктом 8 пр.1 р. XX Перехідних положень ПК України встановлено, що не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов'язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Вказаною нормою Закону не визначено обов'язку боржника укласти відповідний договір зміни валюти зобов'язання за кредитом з іноземної валюти у гривню. За відсутності доказів того, що позивачу було запропоновано банком укласти додаткову угоду та про обізнаність позивача щодо необхідності укладення такої, колегія суддів дійшла висновку про протиправне позбавлення позивача преференцій, встановлених у пункті 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

Крім цього, відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеної в постанові від 05 травня 2018 року по справі №821/1594/17: «Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що положення пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Їх застосування виключає наявність податкового правопорушення, передбаченого абзацом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, а відтак зумовлює безпідставність висновків податкового органу про збільшення загального оподатковуваного доходу як бази оподаткування іншими податками».

Отже, враховуючи вищевказане, а також те, що позивача протиправно позбавлено можливості укласти договір та змінити валюту зобов'язання за Кредитним договором, колегія суддів вважає, що за таких обставин він не може бути позбавлений преференцій спеціально визначених Законом для вказаної категорії осіб.

Колегія суддів зазначає, що серед основних засад податкового законодавства визначених у статті 4 Податкового кодексу України передбачено принцип презумпції правомірності рішень платника податків, у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім того, з метою захисту інтересів платника податків та дотримання законності у діяльності контролюючих органів принцип презумпції правомірності рішень платника закріплено у положеннях Кодексу, що регулюють порядок адміністративного оскарження рішень органів податкових органів.

Так, згідно із пунктом 56.21 ст.56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 26.04.1979 р. у справі «Санді Тайме» проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ відповідно до яких, п. 49, вимоги, що випливають з виразу «передбачений законом»: (1) закон має бути в адекватній мірі доступним, громадянин повинен мати можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку; (2) норма не може вважатися «законом», поки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння.

Також, в п. 42 Рішення від 19.12.1989 року у справі «Мелахер та інші проти Австрії» ЄСПЛ вказано, що право власності включає «три чіткі правила»: (1) мирного володіння власністю; (2) позбавлення права власності лише у визначених випадках; (3) держава має право контролювати користування власністю у відповідності до загального публічного інтересу, шляхом прийняття відповідних загальносуспільним інтересам законів.

У п. 49 Рішення від 22.11.2007 р. у справі «Україна-Тюмень» проти України» ЄСПЛ вказав, що найважливіша вимога статті 1 Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

У п. 55 вказаного рішення надано тлумачення «пропорційності втручання» в право на мирне володіння майном та зазначено, що таке втручання повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та захисту основоположних прав особи.

Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Європейський суд з прав людини у п.п. 42 - 44 Рішення від 07.07.2011 р. у справі «Серков проти України» ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості» закону, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Якщо норма закону або іншого нормативного акту, виданого на основі закону, дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Підпунктом 1.7 пункту 16-1 Підрозділу 10 розділу XX Перехідних положеннь ПК України передбачено, що звільняються від оподаткування військовим збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.03.2018 року №, №, № є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 06 березня 2018 року № , № , № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управляння ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_5 судові витрати в загальному розмірі 22 025 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.

Повний текст постанови виготовлено 11.03.2019 року