Справа № 810/3554/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3554/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Щавінський В.Р. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Славутицької районної державної адміністрації на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Славутицької районної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Славутицької районної державної адміністрації (далі по тексу - УПСЗН) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення УПСЗН від 02.04.2018 року № 19/01-15 та від 22.06.2018 року № 31/01-15 про відмову у видачі довідки встановленого зразку та направлені до Київської обласної державної адміністрації подання на видачу позивачу посвідчення встановленого зразку як особі, яка постійно проживала та працювала у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 року не менше 4 років, категорія 4, у відповідності до вимог ст. 11, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997 року «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов'язати УПСЗН направити до Київської обласної державної адміністрації довідку встановленого зразку разом з поданням на видачу позивачу, посвідчення встановленого зразку як особі, яка постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 року не менше 4 років, категорія 4, у відповідності до-вимог ст. 11, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997 року «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та вбачається з трудової книжки ОСОБА_3 на підставі наказу № 629 від 06.01.1987 з 1987 року по 1999 рік працював у тресті «Славутичатоменергобуд».

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що ОСОБА_3 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з 15.01.1991 року по теперішній час.

У зв`язку із вищенаведеним, позивач звернувся до відповідача з відповідними заявами, у яких просив видати йому довідку встановленого зразка (додаток 7) та направити до Київської обласної державної адміністрації подання на отримання статусу особи, яка постійно проживає на території посиленого радіоекологічного контролю категорії 4.

Листами від 02.04.2018 року № 19/01-15, 20.04.2018 року №1077/02-59 та 22.06.18 року №31/01-15, УПСЗН надано ОСОБА_3 відповіді, де зазначив, що правові підстави для оформлення подання до Київського ОДА щодо видачі посвідчення особи, яка постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю відсутні.

В обґрунтування вказаної відмови УПСЗН зазначило, що на території зони посиленого радіоекологічного контролю (у м. Славутичі) позивач прописаний з 1987, тобто, станом на 01.01.1993 проживав на такій території менше чотирьох років, як цього вимагає чинне законодавство для видачі довідки.

Щодо направлення подання, відповідач пояснив, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VII, виключено абзац п`ятий частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: виключено зону радіоактивно забруднених категорій, а тому, з 01.01.2015 року позивач не проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що свідчить про відсутність законних підстав для оформлення та направлення подання до Київської обласної державної адміністрації.

Не погоджуючись із зазначеними відмовами, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих позивачем доказів, останній дійсно проживав у м. Славутичі Київської області починаючи з 1987 року, а відтак відмова відповідача у видачі довідки встановленого зразка (додаток 7), є необґрунтованою та прийнятою без законних на те підстав.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ч.3 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що з метою отримання статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4, позивач звернувся до відповідача для отримання довідки про період його проживання у м. Славутичі Київської області.

Згідно із Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (чинним на момент звернення позивача до відповідача), встановлений формуляр-зразок довідки про місце проживання, закріплений додатком 7.

Тобто, вказана довідка видається особам, які станом на 01.01.1993 року прожили у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років.

Як вбачається з вищезазначених листів УПСЗН, причиною відмови останнього у видачі довідки встановленого зразка ОСОБА_3 слугувало те, що він прописаний у м. Славутичі Київської області лише з 1987 року, на підставі чого відповідач дійшов висновку про те, що позивач проживав на території посиленого радіоекологічного контролю менше чотирьох років.

Між тим, буквальний зміст вищенаведених норм свідчить про те, що єдиною та обов`язковою підставою для видачі довідки встановленого зразка є факт проживання особи на території посиленого радіоекологічного контролю протягом чотирьох років станом на 1 січня 1993 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме записами в трудовій книжці ОСОБА_3 (а.с.22-25).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що в матеріалах справи містяться належні докази, які підтверджують факт проживання ОСОБА_3 у м. Славутичі Київської області починаючи з 1987 року.

Тобто, станом на 01.01.1993 року ОСОБА_3 проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років, а тому відмова УПСЗН у видачі довідки встановленого зразка (додаток 7), є необґрунтованою та такою, що порушує права та законні інтереси позивача.

Щодо позовної вимоги про направлення подання до Київської обласної державної адміністрації для видачі посвідчення встановленого зразка, як особі, яка постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю категорії-4, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Дана норма узгоджується із пунктом 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (чинним на момент звернення позивача до відповідача), згідно з яким, особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток N 7).

Тобто, підставою для направлення відповідного подання до Київської обласної державної адміністрації є довідка про період проживання, роботи на цих територіях, яку відповідач зобов'язаний видати на підставі висновків зазначених в даному рішенні та рішенні суду першої інстанції.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1, п. 10 ч.2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Сама по собі видача довідки ОСОБА_3 про період проживання, роботи на цих територіях не гарантує останньому повний судовий захист його прав.

При цьому, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Таким чином, законним є висновок суду першої інстанції, що для відновлення порушеного права позивача та належного захисту законних прав та інтересів останнього, є необхідним зобов'язання УПСЗН направити до Київської обласної державної адміністрації довідку встановленого зразка разом з поданням на видачу ОСОБА_3, посвідчення встановленого зразка як особі, яка постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років, категорія 4, у відповідності до вимог ст. ст. 11, 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 51 від 20.01.1997 року «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтовані доводи відмови позивачу у видачі відповідної довідки, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Славутицької районної державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.