Справа № 815/2968/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 р.м. ОдесаСправа № 815/2968/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в І інстанції: Кравченко М.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якій просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії, яке викладене у відмові № 406/М-4 від 13.10.2017 року, та визнати бездіяльність УПФУ щодо не призначення його пенсії протиправною та зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення і виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про відмову ОСОБА_2 у поновленні пенсії, що викладене у листі № 406/М-4 від 13.10.2017 року. Зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з дати звернення, тобто з 29.09.2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року у частині строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, а саме визначити дату - з 07.10.2009 року, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_2, дійсний до 08.06.2020 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії пенсійного посвідчення позивача, ОСОБА_2 з 22.03.1991 року була призначена пенсія за віком.

30.08.2000 року позивач виїхав з України на постійне проживання в Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

Починаючи з 2001 року призначеної по закону пенсії позивач не отримує.

29.09.2017 року позивач через свого представника, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із нотаріально посвідченою та апостильованою заявою про поновлення та виплату пенсії.

За результатом розгляду поданої заяви, відповідачем був направлений позивачу лист від 13.10.2017 року № 406/М-4 «Про надання відповіді на звернення», в якому, зокрема, відповідачем вказано, що ОСОБА_2 на обліку Управління не перебуває та пенсію не отримує. Також, у вказаному листі, відповідачем зазначено, що угоди між Україною та державною Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль - не укладено. Крім того, відповідачем вказано, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 поширюються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року.

Станом на момент заявлення даного позову позивачу не поновлено виплату пенсії.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про відмову ОСОБА_2 у поновленні пенсії, що викладене у листі № 406/М-4 від 13.10.2017 року, є протиправним та належить до скасування.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення прав позивача у спірному випадку є зобов'язання Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з дати звернення, тобто з 29.09.2017 року.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність щодо не призначення пенсії, а також щодо поновлення та виплати пенсії з 07.10.2009 року шляхом призначення її знову з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів не належать до задоволення, оскільки проведення індексації пенсій є обов'язком відповідача та має здійснюватися за наявності зміни індексу споживчих цін, а в цій частині права позивача з боку відповідача порушені не були з огляду на те, що відповідач не здійснював виплату пенсії та не відмовляв позивачеві у індексації пенсійних виплат. Суд першої інстанції вказав, що наведена вимога є передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення пенсії позивачу, а тому й відсутні докази, що при проведенні такого поновлення пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно, як того вимагає Закон.

Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції зазначив, що позов містить вимоги про призначення пенсії знову, однак подана заява позивача до відповідача містить лише вимогу про поновлення раніше призначеної пенсії. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач при розгляді заяви позивача про поновлення пенсії не розглядав питання призначення її знову, що свідчить про відсутність спору з даних правовідносин. Суд першої інстанції вказав, що представник ОСОБА_2 звертався до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою саме про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії, на що Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Одесі листом надало відповідь. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у суду відсутні підстави вважати, що в даному випадку Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі вчинило протиправну бездіяльність саме щодо не призначення пенсії позивачу.

Колегія суддів частково погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (чинного та в редакції на момент припинення виплати пенсії позивачу) громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

При цьому, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 17.11.2005 року № 3108-IV, який набрав чинності 13.12.2005 року, пункт 15 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» доповнено абзацами другим і третім такого змісту: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років».

За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, у вказаній редакції, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв'язку із виїздом за кордон.

З цього часу орган ПФУ мав відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Висновок відповідача щодо відсутності у позивача права на поновлення виплати пенсії у зв'язку з тим, що позивач фактично постійно проживає за межами України в державі Ізраїль, реєстрація місця проживання на території України відсутня, угоди між Україною та державною Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль - не укладено, та відсутній механізм виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах, з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення, прямо суперечить наведеному рішенню Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким констатовано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на те, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 поширюються на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року, оскільки положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Таким чином, з 07.10.2009 року у відповідача відсутні правові підстави для не виплати пенсії позивачу, яка була припинена у зв'язку із його виїздом за кордон.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув права на поновлення виплати його пенсії.

Дана позиція цілком відповідає правовим висновкам Верхового Суду, зокрема, викладеним в постановах від 03.05.2018 року по справі за № 204/5502/17 (2-а/204/208/17), від 27.02.2018 року по справі за № 523/5348/17.

Поряд з цим, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково у резолютивній частині судового рішення визнав протиправним та скасував рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі № 406/М-4 від 13.10.2017 року про відмову у поновленні позивачу пенсії, оскільки відповідачем такого рішення не приймалось. З матеріалів справи вбачається, що за № 406/М-4 від 13.10.2017 року відповідачем позивачу був направлений лист «Про надання відповіді на звернення», який не є рішенням суб'єкта владних повноважень щодо відмови у призначенні/поновленні виплати пенсії у розумінні КАС України та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню починаючи з дати звернення із заявою від 29.09.2017 року, в якій останній просив поновити та виплачувати йому раніше призначену пенсію.

Так, колегія суддів зазначає, що доходячи наведених висновків, судом першої інстанції не враховано, що підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв'язку із виїздом за кордон, виникли саме з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Тобто, саме з наведеного періоду органи пенсійного фонду мали поновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, яка була припинена у зв'язку із таким виїздом. У спірних правовідносинах позивачу припинена виплата пенсії у зв'язку із виїздом за кордон, проте до теперішнього часу така виплата пенсії позивачу не поновлена, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Вирішення спірного питання не ставиться в залежність від звернення позивача за поновленням виплати пенсії з письмовою заявою та прийняття відповідачем за результатами розгляду такої заяви рішення про відмову в поновленні виплати пенсії. В даному випадку відповідачем допущено саме протиправно бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії позивачу після прийняття наведеного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, що додатково підтверджується листом відповідача на подану позивачем заяву про поновлення виплати пенсії.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату позивачу пенсії не позбавляє останнього необхідності захисту свого права. Суд першої інстанції, вирішуючи спірне питання, не перевірив поважність причин пропуску строку звернення позивача з даним позовом.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, у позивача, як особи, пенсія якій припинена у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, право на поновлення виплати пенсії виникло з 07.10.2009 року після винесення рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яким положення пункту 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрати чинності наведених вимог Закону з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року, а тому позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на поновлення виплати пенсії саме у жовтні 2009 року.

Водночас, із заявленим позовом про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року позивач звернувся до суду через засоби поштового зв'язку лише 06.06.2018 року, тобто, з пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України, більше восьми років.

При цьому, колегія суддів наголошує, що ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, згідно ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, адміністративний позов має бути вирішений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, тобто, з 06.12.2017 року, оскільки позов поданий до суду засобами поштового зв'язку 06.06.2018 року, в іншій частині заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Висновок колегії суддів щодо необхідності розгляду вказаної категорії справ із застуванням положень КАС України щодо строків звернення до суду та їх наслідків цілком відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені в постановах від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справа № 21-174а16), Верховного Суду, викладених, зокрема, в постанові від 27 лютого 2018 року по справі № 523/5348/17.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду повністю спростовують доводи апелянта позивача у вказаній частині.

Колегія суддів наголошує, що рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України», на яке посилається апелянт в поданій апеляційній скарзі, навпаки підтверджує позицію суду апеляційної інстанції щодо застосування строків звернення до суду із заявленим позовом.

Так, у наведеному рішенні Європейським судом при розгляді справи враховується коли особа дізналась про порушення своїх прав, з якого моменту мала права на їх відновлення.

Позивач не заперечує, що виплату йому пенсії у зв'язку із виїздом за кордон було припинено з 2001 року.

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України» саме з цього моменту відповідні положення національного законодавства почали негативно впливати на нього особисто і з цього часу він міг вимагати визнання свого статусу потерпілого від порушення його прав, гарантованих Конвенцією.

Посилання позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізналась лише з листа Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 13.10.2017 року № 406/М-4 «Про надання відповіді на звернення» колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пенсія є щомісячним платежем, а тому відповідно з моменту припинення виплати позивачу пенсії останньому було відомо про порушення його прав на отримання пенсії у зв'язку із виїздом за кордон.

В свою чергу, як вже зазначалось колегією суддів, рішення Конституційного Суду України, з яким пов'язується право позивача на поновлення виплати пенсії, було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року.

Проте, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 06.06.2018 року, тобто, зі сплином близько восьми років від наведених дат, при цьому, не зазначаючи будь-яких поважних причин для пропуску такого строку звернення із заявленим позовом, а тому підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду та задоволення заявлених вимог з 07.10.2009 року відсутні.

Таким чином, враховуючи, що позов у даній справі поданий 06.06.2018 року, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача до 05.12.2017 року підлягають залишенню без розгляду, а відповідач підлягає зобов'язання поновити виплату позивачу пенсії з 06.12.2017 року та здійснити відповідні виплати з цієї дати.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо призначення знову пенсії позивачу відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Так, колегія суддів зазначає, що позивачу вже була призначена пенсія, проте її виплата була припинена у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, а тому підстави для повторного призначення пенсії відсутні.

Також, колегія суддів вказує, що Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно змісту статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, обов'язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що вказана у постанові від 11 липня 2018 року по справі за № 487/6923/16-а.

У спірних правовідносинах відповідачем взагалі не вирішено питання про поновлення виплати позивачу пенсії, не здійснено нарахування такої пенсії, а так само відповідач не відмовляв позивачу у компенсації втрати частини доходу, індексації.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачу, не здійснено нарахування пенсії позивачу, не визначено її розмір, а так само відповідач не відмовляв позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходу, проведення індексації пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, колегія суддів, враховуючи вказані обставини та положення ст. 9 КАС України, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивача та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 06.12.2017 року, а також здійснити її виплату з вказаної дати.

За таких обставин та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції скасуванню, заявлений позивачем позов за період по 05.12.2017 року підлягає залишенню без розгляду, а в іншій частині частковому задоволенню.

Також, підлягають розподілу здійснені позивачем судові витрати.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії за період з 07.10.2009 року по 05.12.2017 року - залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії за період з 06.12.2017 року - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та здійснити її виплату з 06.12.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений судовий збір під час розгляду справи у загальній сумі 3524 (три тисячі п'ятсот двадцять чотири) гривні 01 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 14.03.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька