Справа № 540/2654/18
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 р. м. ХерсонСправа № 540/2654/18
11 год. 29 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.

при секретарі: Кальченко-Булановій М.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_8 до Виконавчого комітету Дніпровської районної ради у м. Херсоні, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), яка діє як законний представник в інтересах ОСОБА_8, звернулась до суду із позовом до органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради (далі - відповідач, виконком, орган опіки та піклування), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 09.11.2018р. №275 «Про дозвіл ОСОБА_4 на посвідчення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу будинку».

Позовні вимоги мотивує наступним. Позивач є матір'ю-вихователькою дитячого будинку сімейного типу і на підставі розпорядження голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 14.04.2017р. №240 їй на виховання та спільне проживання влаштована малолітня ОСОБА_8 як дитина, позбавлена батьківського піклування. До набуття позбавленої батьківського піклування ОСОБА_8 ОСОБА_8 постійно проживала та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, тому відповідно до положень ст. 248 Сімейного кодексу України, ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» за нею зберігається право користування цим житловим будинком.

Як вказує позивач, власником даного будинку є ОСОБА_9 - бабуся ОСОБА_8. ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_9 померла, а спадкоємицею усього належного їй майна є ОСОБА_4 - мати ОСОБА_8. 02.10.2018 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача як органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу на продаж вказаного вище житлового будинку. Відповідно до заяви, вона бере на себе зобов'язання придбати натомість для своїх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_10. ОСОБА_11 та ОСОБА_8 трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 та кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3

09.11.2018 року рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради № 275 задоволено заяву ОСОБА_4 та надано дозвіл на посвідчення в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_8, за умови придбання вищезазначеної квартири та кімнати у гуртожитку на ім'я дітей.

Позивач з посиланням на норми ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 171, п. 7 ч. 5 ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 47 Житлового кодексу УРСР, п.67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року вважає це рішення протиправним, посилаючись на неврахування відповідачем тієї обставини, що правочин, дозвіл на вчинення якого надано оскарженим рішенням, призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини - ОСОБА_8, так як органом опіки і піклування надано згоду на придбання на користь дітей квартири, житлова площа на одну особу якої менша, ніж передбачено діючим законодавством.

Крім того, оскаржуваним рішенням не передбачені гарантії збереження права дітей на житло, проте знята заборона на відчуження житлового будинку та надано дозвіл на укладення договору купівлі-продажу будинку. Позивач вказує, що враховуючи той факт, що в минулому мати дітей - ОСОБА_4 неналежним чином виконувала свої батьківські обов'язки, є обґрунтовані підстави вважати, що оскаржуване рішення в частині придбання житла для дітей нею виконане не буде. На думку позивача, з метою дотримання права дітей на житло в оскаржуваному рішенні мала бути передбачена послідовність дій для ОСОБА_4, а саме спочатку обов'язок придбання нового житла для дітей, а вже після забезпечення дітей житлом - право на відчуження житлового будинку, право користування яким мають діти. Отже, на думку позивача оскаржуване рішення про дозвіл на відчуження будинку, право користування яким має малолітня ОСОБА_8, прийняте без гарантування збереження її права на житло.

Також позивач зазначає, що оскаржене рішення є таким, що порушує житлові права дітей та прийняте без урахування їх думки та з порушенням їх інтересів, оскільки ОСОБА_8 при відвідуванні квартири, яку ОСОБА_4 мала намір придбати дітям, житло не сподобалось, а позивач як матір-вихователька заявила про свою незгоду на продаж будинку, проте органами опіки та піклування не була надана належна правова оцінка її позиції. При цьому позивач додатково вказує, що фактичний обмін об'єктами нерухомості є нерівноцінним, оскільки будинок, у якому діти проживали раніше, є значно більшим квартири, яку планувалось їм придбати, та біля нього наявна присадибна земельна ділянка. Крім того, дві кімнати у трикімнатній квартирі, що пропонується для придбання, є прохідними. Оскільки діти різної статі та їм буде необхідний власний простір, таке планування квартири, яка пропонується, завдасть їм значні незручності.

Підсумовуючи викладене, позивач вважає оскаржене рішення відповідача протиправним і просить його скасувати.

Ухвалою від 28.12.2018р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 14:00 год. 16.01.2019р.

Ухвалою від 28.12.2018р. відмовлено позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В підготовчому засіданні ухвалою від 16.01.2019р. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, ОСОБА_6 та законних представників ОСОБА_10 - ОСОБА_5, ОСОБА_11 - ОСОБА_1. Відкладено судове засідання на 10:00 год. 04.02.2019р. у зв'язку з залученням до участі у справі третіх осіб.

Ухвалою від 04.02.2019р. установлено третім особам додатковий строк для надання пояснень на позовну заяву та відзив до 18.02.2019р., продовжено строк підготовчого провадження у справі на 13 днів до 10.03.2019р. та відкладено підготовче засідання на 15:00 год. 27.02.2019р.

Ухвалою від 27.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 11.03.2019р. о 10:00 год.

Відповідачем 14.01.2019р. надано відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що до органу опіки та піклування звернулась ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, за отриманням дозволу на посвідчення в нотаріальній конторі договору купівлі - продажу будинку. ОСОБА_4 рішенням Херсонського міського суду від 20.12.2016р. позбавлена батьківських прав відносно дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7., ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6 Відомості про батька дітей внесені до актових записів про їх народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України. Діти, до набуття статусу позбавлених батьківського піклування, постійно проживали за адресою матері : АДРЕСА_2.

На теперішній час діти ОСОБА_11 та ОСОБА_8 влаштовані та перебувають у дитячому будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_1 ОСОБА_10 влаштований у сім'ю піклувальника ОСОБА_5, ОСОБА_6 досяг повноліття та влаштований на навчання до Херсонського ліцею харчової промисловості з проживанням у відповідному гуртожитку.

Посилаючись на положення ст.ст..1, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», п.67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, відповідач вказує, що основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа, є: захист майнових, житлових та інших прав та інтересів таких дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до вимог пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008, відповідач як орган опіки та піклування дійсно прийняв рішення, яким надав дозвіл громадянці ОСОБА_4 на посвідчення в нотаріальній конторі договору купівлі - продажу будинку на умовах придбання у власність її дітей ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, а повнолітньому ОСОБА_6 - житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3.

Таке рішення орган опіки та піклування прийняв, зважаючи на наявність реальної загрози втрати нерухомості ОСОБА_4 у зв'язку з великими боргами за комунальні послуги та по аліментах (на загальну суму понад 80000 грн.), а також зважаючи на непридатність будинку, для проживання, оскільки він руйнується через асоціальну поведінку та недбале ставлення власниці ОСОБА_4, у ньому відсутні працюючі комунікації з життєзабезпечення (світло, газ, вода). З огляду на вказані обставини, проживання в цьому будинку вже на теперішній час не є можливим через відсутність будь-яких санітарно-гігієнічних та побутових умов, що може завдати шкоди фізичному та розумовому розвитку дітей. Крім того, відповідач вказує, що до досягнення дітьми повноліття, вказаний будинок перетвориться па руїни та буде реалізований органами державної виконавчої служби за значні борги, через що діти залишаться без даху над головою.

Відповідач також зазначив, що ним взято до уваги і той факт, що діти не є власниками житла, успадкованого матір'ю, натомість, прийняте виконавчим комітетом рішення дає їм можливість набути право власності на трикімнатну квартиру та кімнату у гуртожитку, що забезпечить наявність у власності житла після набуття ними повноліття та закінчення строку перебування у дитячому будинку сімейного типу. Крім того, відповідач зазначає, що всі діти були ознайомлені з пропозицією ОСОБА_4 та разом з матір'ю-вихователькою ОСОБА_13, опікуном ОСОБА_5 оглянули запропоноване житло. Дітям квартира сподобалась. Піклувальник ОСОБА_5 дала згоду своєму підопічному ОСОБА_10 на придбання ним 1/3 частки квартири. Питання надання дозволу на купівлю- продаж будинку за адресою: АДРЕСА_2, було розглянуто попередньо на засіданні колегіально - дорадчого органу - комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету 10.10.2018р. з запрошенням матері-виховательки ОСОБА_13, яка заперечувала щодо продажу будинку без надання переконливих пояснень та відмовилась в подальшому вчиняти будь-які нотаріальні дії від імені малолітніх підопічних ОСОБА_8 та ОСОБА_11.

Стосовно доводів позивача щодо порушення норм житлової площі, встановленої ст.47 Житлового кодексу УРСР, відповідач вказує, що житлова площа занедбаного будинку, в якому раніше мешкали діти разом зі своєю матір'ю, становила 53,7 м. кв., що становило 10,74 м. кв. на одну особу. Придбане за рішенням органу опіки та піклування нерухоме майно, по-перше, є придатним для проживання, по-друге, є виключно приватною власністю ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з житловою площею на одну особу 11,46 м.кв.

Також відповідач указав, що на час подачі відзиву усі умови рішення виконавчого комітету щодо придбання у власність неповнолітнім ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, повнолітньому ОСОБА_6 - житлового приміщення у гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3, виконані у повному обсязі, житло їм придбано. Про виконання рішення позивача ОСОБА_1 повідомлено листом за № 9/07-16 від 02.01.2019р.

Таким чином, відповідач вважає, що своїм рішенням захистив житлові інтереси усіх чотирьох дітей сім'ї ОСОБА_10 та забезпечив їм право на власне житло у майбутньому дорослому житті, а відтак прийшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними.

11.02.2019р. ОСОБА_7 як представником третьої особи ОСОБА_6 подано пояснення на позовну заяву, за змістом якої представник заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що у відповідності до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина, надається лише у разі гарантування збереження її права на житло. Поняття права на житло у даному випадку не пов'язане із правом власності на рівноцінне житло, отже згідно законодавства ОСОБА_6 ОСОБА_8 мало гарантуватись виключно право користування житлом. Натомість, за наполяганням відповідача на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 придбано трикімнатну квартиру, а ОСОБА_6 - однокімнатну квартиру, які придатні для проживання та задоволення усіх потреб даних дітей. При цьому придбання згаданого житла було здійснено за цілковитою згодою кожного із дітей, які вони надали усно під час особистого огляду помешкання. Таким чином, право дітей цілковито дотримано, оскільки замість права користування вони отримали право власності на житло. Також представник третьої особи вказує, що заперечення ОСОБА_1 щодо придбання квартири АДРЕСА_1 на ім'я її підопічних є необґрунтованими, оскільки вона не надає жодних зрозумілих та допустимих аргументів свої заперечень. У зв'язку із цим представник вважає дії ОСОБА_1 такими, що не сприяють набуттю на ім'я неповнолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_8 нерухомого майна, яким раніше ці діти не володіли. На думку представника третьої особи дії відповідача у даному випадку направлені на забезпечення дітей житлом, при чому шляхом передачі його у власність. Більш того, відповідач усвідомлював, що не надавши таку згоду, діти у майбутньому можуть бути позбавленні будь-яких прав на спірну нерухомість, адже власник цього майна не несе тягар його утримання, що призведе до повної його руйнації.

В судовому засіданні 11.03.2019р. позивач та її представник підтримали позовні вимоги, представник відповідача та треті особи заперечували проти задоволення позову.

Вирішуючи даний спір, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, є матір'ю дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7., ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6 Відомості про батька дітей внесені до актових записів про їх народження відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20.12.2016р. у справі №766/8543/16-ц ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав відносно дітей ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради від 10.02.2017р. №36 ОСОБА_8 встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Розпорядженням голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 14.04.2017р. №240 ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 влаштовані до дитячого будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_1

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради від 11.08.2017р. №220 накладено заборону на відчуження будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, право користування яким зберігається за дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_8 - до досягнення молодшою дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_11.

Власником даного будинку є ОСОБА_9, яка 29.04.2016р. померла, а спадкоємицею усього належного їй майна є ОСОБА_4

02.10.2018р. ОСОБА_4 звернулась до відповідача як органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу на продаж вказаного вище житлового будинку та придбання для своїх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 та кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3.

За наслідками розгляду цього звернення виконавчим комітетом Дніпровської районної у місті Херсоні ради прийнято рішення №275 від 09.11.2018р., яким надано:

- дозвіл ОСОБА_4 посвідчити в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2, за умови придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я дітей ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, та кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 на ім'я повнолітнього ОСОБА_6;

- дозвіл неповнолітньому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7, за згодою піклувальника ОСОБА_5В, посвідчити в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане рішення позивач, діючи в інтересах ОСОБА_8 як законний представник в силу положень ст.256-6 Сімейного кодексу України, ст.31 Закону України від 13.01.2005р. №2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», вважає таким, що порушує житлові права дітей та прийняте без урахування їх думки та з порушенням їх інтересів.

За змістом статті 177 Сімейного кодексу України, статей 17, 18 Закону України від 26.04.2001р. № 2402-III «Про охорону дитинства», статті 32 Закону України від 13.01.2005р. №2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», статті 12 Закону України від 02.06.2005р. №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтею 224 Цивільного кодексу України установлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Отже, видача органом опіки та піклування дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право користування яким має дитина, є передумовою для відповідних припинення та виникнення прав на таке майно як дитини, так і інших осіб, яким дозвіл надано.

Також судом встановлено, що вказаний дозвіл ще до подачі даного позову до суду було фактично реалізовано. Зокрема, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.12.2018р. ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 отримали від ОСОБА_14 у спільну часткову власність в рівних частках по 1/3 частці кожному майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Право власності цих осіб зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.12.2018р., що підтверджується відповідним Витягом, копія якого наявна в матеріалах справи. Крім того, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.2018р. ОСОБА_6 придбав, а ОСОБА_15 продав житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_3. Право власності ОСОБА_6 зареєстровано в установленому законодавством порядку, про що свідчить відповідний Витяг, наявний в матеріалах справи.

У зв'язку з цим суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пункт 1 частини 1 статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції визнає переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому за змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

За правилами ч.1 ст.18 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років".

Вжитий у цих процесуальних нормах термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

З установлених фактичних обставин справи вбачається, що спір виник щодо правомірності рішення виконавчого комітету Дніпровської районної у місті Херсоні ради №275 від 09.11.2018р. як органу опіки та піклування, яким надано дозвіл на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти третьої особи ОСОБА_4 При цьому позивач пов'язує протиправність цього рішення з тим, що воно порушує житлові права малолітньої ОСОБА_8

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Обраний у цій справі спосіб захисту спрямований, зокрема, на скасування рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії, яке, на думку позивача, суперечить актам цивільного законодавства, а саме приписам Сімейного кодексу України та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866.

Тому суд вважає, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб'єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи, або, як в даному випадку - особи, в інтересах якої подано позов, чи пов'язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу реалізації та захисту особою, в інтересах якої подано даний позов, її особистих майнових прав та інтересів, гарантованих Сімейним та Цивільними кодексами України.

Згідно з пунктом 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім'ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей

Суд вважає, що оскаржуване рішення хоч і прийняте суб'єктом владних повноважень, однак спрямоване на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливає, насамперед, на особисті майнові права як особи, в інтересах якої подано позов, так і третьої особи ОСОБА_4 як матері дитини та власника майна.

На думку суду, спірні правовідносини з урахуванням вищевикладених обставин пов'язані з правом користування та розпорядження майном (як відчуженим приватним будинком, правом користування яким володіла ОСОБА_8, так і придбаною їй у власність квартирою). Тобто, предметом спірних правовідносин є майнові права на вказані об'єкти нерухомості, а відтак спір має приватноправовий характер.

У зв'язку з цим слід також звернути увагу на те, що за змістом статті 177 Сімейного кодексу України, статей 17, 18 Закону України від 26.04.2001р. № 2402-III «Про охорону дитинства», статті 32 Закону України від 13.01.2005р. №2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», статті 12 Закону України від 02.06.2005р. №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», прийняте відповідачем рішення про надання дозволу на вчинення правочину є лише складовою попередньої процедури укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, змістом якого є цивільні права та обов'язки його учасників. Це рішення безпосередньо не впливає на права та обов'язки сторін договору при його укладенні. Останній укладається з урахуванням вимог цивільного і сімейного законодавства про укладення правочинів.

Та більше того, оскаржене рішення є ненормативним актом індивідуальної дії, який вже вичерпав свою дію шляхом укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, за наслідками яких у відповідних осіб, у тому числі й у особи, на захист прав якої подано цей позов, виникли цивільні права й обов'язки, а саме право власності на нерухоме майно (житло).

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, визнання протиправним і скасування рішення органу опіки та піклування, яке прийнято щодо третьої особи у справі, у процесуальному сенсі є захистом прав позивача на житло від її порушення іншими особами, які вже уклали відповідні правочини.

Тобто в даному випадку виник спір про право цивільне, а спірні правовідносини цілком урегульовані нормами цивільного, сімейного та житлового законодавства.

Участь органу опіки та піклування у вчиненні правочину щодо цивільних прав та обов'язків не перетворює даний спір на публічно-правовий; перевірка дотримання прав, свобод та інтересів учасників правочину повинна відбуватись за правилами цивільного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей встановлювати (визнавати) належність права власності на житло та вирішувати питання щодо правомочностей третьої особи розпоряджатись її майном.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що подальший захист прав ОСОБА_8, які особа, яка звернулась до суду вважає порушеними, має відбуватись у спосіб оспорення відповідного правочину, таким чином, даний спір є спором про право цивільне, а тому він не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, провадження у даній справі підлягає закриттю, оскільки спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За своєю суттю спір є приватно-правовим, а тому з огляду на його суб'єктний склад він має вирішуватись місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 241-243, 248, 256 КАС України, суд -

ухвалив:

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_8 до Виконавчого комітету Дніпровської районної ради у м. Херсоні, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз'яснити позивачу, що розгляд і вирішення даного спору належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено та підписано 12 березня 2019р.

Суддя Пекний А.С.

кат. 109040000