Справа № 1340/4448/18
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/769/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Бедрій Х.П.

представника апелянта Прокопик А.Л.

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року (ухвалене головуючим - суддею Карп`як О.О. у м. Львові) у справі № 1340/4448/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просить, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.06.2018 по 30.07.2018 в розмірі 12183, 30 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що при звільненні позивача зі служби мало бути виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та компенсацію за невикористану відпустку у кількості 5 календарних днів основної відпустки та 7 календарних днів додаткової відпустки. На день звільнення виплату одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку проведено не було. Всупереч вимогам статті 116 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) остаточний розрахунок був проведений лише 30.07.2018 року, тобто через 30 днів після звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 адміністративний позов задоволено. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79000, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3; ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.06.2018 по 30.07.2018 в розмірі 12 183, 30 грн.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено зі служби 30.06.2018, а остаточний розрахунок, зокрема виплату одноразової грошової допомоги в сумі 116405, 53 грн. проведено 27.07.2018 та 30.07.2018 виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4404, 18 грн. то середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню по день проведення розрахунку (за 30 днів затримки розрахунку).

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що зважаючи на дату подання рапорту позивачем, а саме 25.06.2018 відповідач, замовляючи кошти у його розпорядника на червень 2018 року, до 18.06.2018 не міг передбачити того факту, що позивача буде звільнено зі служби 30.06.2018, що стане підставою для проведення додаткових виплат, а саме компенсації за не використану відпуску і одноразової грошової допомоги. Саме тому позивачу було здійснено відповідні виплати після надходження коштів у липні 2018 року.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач з 03.12.1997 проходила службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом начальника Головного управління НП у Львівській області від 27.06.2018 року № 437 о/с підполковника поліції, начальника організаційно-методичного сектору управління карного розшуку ГУ НП ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу). Вислуга років на день звільнення становить 20 років 06 місяців 27 днів. Підставою для видання наказу Головного управління НП у Львівській області слугував рапорт ОСОБА_2 від 25.06.2018 та свідоцтво про хворобу від 23.06.2018 № 171, видане ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Львівській області».

На день звільнення виплату одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку проведено не було. Всупереч вимогам статті 116 КЗпП остаточний розрахунок був проведений лише 30.07.2018, тобто через 30 днів після звільнення.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

За правилами ст. 102 вказаного Закону пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з пунктом 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішні з справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок), грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 15 Порядку передбачено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Разом з цим, а ні Законом України «Про Національну поліцію», а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як слідує з матеріалів справи, позивача звільнено зі служби в поліції з 30.06.2018 у відповідності до наказу № 437 о/с від 27.06.2018 підполковника поліції, начальника організаційно-методичного сектору управління карного розшуку ГУ НП ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 2 ч. 1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу), тоді як фактичний розрахунок по грошовому забезпеченню та інших виплатах відповідачем проведено 30.07.2018.

З огляду на викладене та враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.06.2018 по 30.07.2018 в розмірі 12 83, 30 грн.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 11.10.2018 у справі № 806/829/17.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 1340/4448/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року