Справа № 826/1404/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

01 березня 2019 року м. Київ № 826/1404/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Шарій А.А., представника відповідача ОСОБА_1, у відсутність позивача, розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про залишення позову ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання дій протиправними, - без розгляду,

встановив:

24.01.2018 ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України в якому з урахуванням нової редакції позовної заяви просив суд визнати протиправним та скасувати наказ №79 від 13.02.2017 про проведення документальної позапланової перевірки та визнати дії щодо проведення перевірки протиправними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14.06.2018 до суду надійшла заява Державної фіскальної служби України про залишення позову без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 №2747-IV (КАС України).

В обґрунтування заяви про залишення позову без розгляду відповідач зазначає, що оскаржуваний наказ №79 від 13.02.2017 отриманий представником позивача 15.02.2017, акт перевірки №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 від 14.02.2017 16.02.2017.

Разом з цим, позов про визнання протиправними та скасування наказу №79 від 13.02.2017 та визнання протиправними дій щодо проведення перевірки, результати якої відображені в акті №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 від 14.02.2017, позивач подав 24.01.2018, тобто з порушенням строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.

Також відповідач зауважив, що на підставі висновків акту №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 від 14.02.2017 прийняті податкові повідомлення-рішення від 13.04.2017 № та №, які отримані представником позивача 15.04.2017. 29.06.2017 позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправними та скасування вказаних податкових повідомлень-рішень.

В позовній заяві представник позивача звернув увагу на дотримання строків звернення до суду з огляду на те, що такі строки повинні обраховуватись за правилами статті 56 Податкового кодексу України.

Однак такі доводи позивача про застосування положень статті 56 Податкового кодексу України під час визначення строку звернення до суду із таким позовом, відповідач вважає необґрунтованими.

В ході судового засідання представник відповідача підтримав вимоги вказаної заяви, просив суд залишити позов без розгляду.

Ні позивач, ні його представники в засідання не зявилися, причини неявки не повідомили. В попередніх судових засіданнях представник позивача наполягала, що строк звернення до суду не пропущений.

Визначаючись щодо дотримання позивачем строків звернення до суду, суд виходив з наступного.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно частин першої - третьої статті 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма щодо строку звернення до суду імплементована законодавцем в нову редакцію КАС України, яка набула чинності з 15.12.2017.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею 102 Податкового кодексу України передбачено строк давності тривалістю 1095 днів.

Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено також в рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України».

Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв'язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

В цілому слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» вказав, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Зазначене також відповідає Європейській конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97. З тексту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо витікає, що доступність правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд.

У рішенні по справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Golder v.the United Kingdom» від 21.02.1975), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення «Guerin v. France» від 29.07.1998). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» від 28.10.1998).

Отже, як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у зазначених справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Суд звертає увагу на те, що норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України застосовується до оскаржень будь яких рішень контролюючого органу, адже не містить вказівки про її застосування виключно до рішень про нарахування грошового зобовязання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк для звернення до суду платника податків із вимогою щодо визнання протиправним рішення контролюючого органу повинен визначатися за правилами пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України. Зазначений строк становить 1095 днів із дня отримання такого рішення, незалежно від того, чи скористалася особа своїм правом на досудове розв'язання спору шляхом застосування процедури адміністративного оскарження.

Судом встановлено та зазначено відповідачем, що про наказ №79 від 13.02.2017 позивач дізнався 15.02.2017, про акт №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 від 14.02.2017 16.02.2017.

Враховуючи, що позивач 24.01.2018 звернувся до суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу №79 від 13.02.2017, суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку, передбаченого пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України для оскарження рішень контролюючого органу.

Тому, відсутні підстави для залишення позову без розгляду, а отже й задоволення вказаної вище заяви відповідача в цій частині.

Що ж стосується оскарження позивачем дій Державної фіскальної служби України щодо проведення перевірки, то суд зазначає, що відповідно до підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 14 Податкового кодексу України платники податків мають право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), надані контролюючими органами податкові консультації.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею 102 Податкового кодексу України передбачено строк давності тривалістю 1095 днів.

Згідно підпункту 14.1.7 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України оскарження рішень контролюючих органів - оскарження платником податку податкового повідомлення-рішення про визначення сум грошового зобов'язання платника податків або будь-якого рішення контролюючого органу в порядку і строки, які встановлені цим Кодексом за процедурами адміністративного оскарження, або в судовому порядку.

Тобто, оскільки Податковий кодекс України розмежовує процедури оскарження платником податку рішень контролюючих органів та дій (бездіяльності) контролюючих органів, та містить норми щодо встановлення спеціальних строків виключно для подання позову про визнання протиправними рішень контролюючих органів, то суд вважає, що передбачений Податковим кодексом України строк не розповсюджується на строки подання позовів про оскарження дій (бездіяльності) контролюючих органів.

Отже, строк подання позовів про оскарження дій (бездіяльності) контролюючих органів є загальним, передбаченим КАС України, та становить шість місяців починаючи з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, копія наказу від 13.02.2017 №79 та письмове повідомлення від 13.02.2017 №7 надіслано Державною фіскальною службою України позивачу 13.02.2017 засобами поштового звязку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повідомлення про вручення №400) та вручено за довіреністю представнику ОСОБА_3 15.02.2017.

Акт перевірки від 14.02.2017 №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 надіслано позивачу 14.02.2017 засобами поштового звязку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повідомлення про вручення №658).

Відповідно до листа Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» від 30.03.2017 №532-П-881, поштове відправлення від 14.02.2017 №658 на імя ОСОБА_2 16.02.2017 вручено на підставі довіреності уповноважено на одержання пошти ОСОБА_3

Податкові повідомлення-рішення від 13.04.2017 № та № надіслано позивачу 13.04.2017 засобами поштового звязку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повідомлення про вручення №678).

Поштове відправлення від 13.04.2017 №678 на імя ОСОБА_2 15.04.2017 вручено на підставі довіреності уповноваженому на одержання пошти ОСОБА_3.

При цьому, 29.06.2017 позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з двома адміністративними позовами, підписаними ним 13.06.2017 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування зазначених вище податкових повідомлень-рішень. Позовні заяви містять виклад фактичних обставин, посилання на підстави проведення перевірки, а саме ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16.01.2017 у справі №757/2200/17-к, наказ Державної фіскальної служби України від 13.02.2017 №79, акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 14.02.2017 №6/99-99-13-04-02/НОМЕР_1 та власне обґрунтування протиправності дій відповідача й прийнятих ним рішень.

В ході судового засідання у даній справі, представником позивача здійснено посилання на неотримання позивачем поштової кореспонденції відповідача, однак на запропоновану судом можливість надати докази щодо незнаходження ОСОБА_2 за адресою надсилання кореспонденції або ж неуповноваження вказаної фізичної особи, - ні самим позивачем, ні його представником не надано, причини ненадання доказів не повідомлено, явку у судові засідання не забезпечено. Відтак, суд вважає, що встановлені обставини є доведеними на підставі поданих Державною фіскальною службою України відповідних доказів.

Проте у будь-якому випадку обставина підписання позовних заяв до Окружного адміністративного суду міста Києва 23.06.2017 уже свідчить про обізнаність ОСОБА_2 із проведенням відповідачем перевірки.

Викладена ж представником позивача інша позиція щодо поновлення строку звернення до суду у звязку із реалізацією процедури адміністративного оскарження на підставі звернення ОСОБА_2 від 11.08.2017, на думку суду, є необґрунтованою, оскільки стосується порядку оскарження до контролюючого органу вищого рівня неправомірно визначеної суми грошового зобовязання або прийняття будь-якого іншого рішення та не може поновлювати визначений законом строк для оскарження саме дій відповідача по проведенню перевірки.

Згідно частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, суд вважає, що в частині оскарження позивачем дій контролюючого органу щодо проведення перевірки поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом ОСОБА_2 не наведено, як і власне судом не встановлено. Фактичні обставини справи свідчать про обізнаність позивача з діями Державної фіскальної служби України, при цьому наявність будь-яких перешкод у реалізації права на судовий захист ним не наведено, а посилання представника позивача на застосування Податкового кодексу України в цій частині необґрунтовано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 122, 123, 240, 248, 256 КАС України,

ухвалив:

Клопотання представника відповідача задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання дій протиправними, в частині вимог ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, - залишити без розгляду.

В задоволенні клопотання про залишення позову ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, без розгляду, - відмовити.

Ухвали набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в частині залишення позову без розгляду до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В іншій частині, ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 06.03.2019.

Суддя О.М. Чудак