Справа № 1540/3775/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3775/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 08.11.2018р., м. Одеса Дата виготовлення повного тексту: 16.11.2018р.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №138 від 23.07.2018р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є громадянином Афганістану, проживала в м.Кабул, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження, оскільки країна неспроможна забезпечити належний захист у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства. Позивач вважає, що при прийнятті наказу №138 від 23.07.2018р. про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не було всебічно досліджено інформацію по країні походження ОСОБА_1 та має місце формальний підхід до розгляду справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 08.11.2018р., з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що з моменту ухвалення постанови Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2017р. по справі №815/170/17 щодо відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ситуація в Афганістані значно погіршилася та є небезпечною для позивача та її дитини. В Афганістані триває збройний конфлікт не міжнародного характеру, а також наявні серйозні проблеми в соціальній та економічній сферах.

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції оскаржуваним судовим рішенням порушив фундаментальні права біженця в частині не вислання. У випадку повернення позивача до країни походження її життю та здоров`ю буде загрожувати реальна безпека, а Україною буде порушено ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що ситуація по країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є безумовною підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Судом першої інстанції правильно зазначено, що у першу чергу необхідно надавати оцінку саме зверненню особи, а не ситуації, яка склалася в країні її походження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в адміністративному центрі Шамсапур, провінція Нангархар, Афганістан; має повну середню освіту; за віросповіданням мусульманка, суніт; за національністю афганка; рідна мова пушту, добре володіє мовою дарі та англійською мовою; за сімейним станом заміжня.

Позивач вибула з країни громадянської належності приблизно 14.03.2016р., на підставі національного паспорту та візи, літаком м. Кабул (Афганістан) м. Дубай (ОАЕ) м.Одеса (Україна). Причиною виїзду з країни громадянської належності зазначає побоювання за своє життя та намір проживати спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_2 на законних підставах в Україні. Пояснила, що в Афганістані відбуваються воєнні дії, має місце нестабільна політична ситуація, а в Україні мешкає її чоловік; у зв`язку з ситуацією в країні є багато причин, через які вона не може спокійно жити, навчатися у вищому навчальному закладі, працювати. Жодних перешкод для виїзду з Афганістану у ОСОБА_1 не було.

В червні 2016р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, за результатами розгляду якої 07.11.2016р. складено висновок по відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України №581-16 від 25.11.2016р. «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено гр. Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.03.2017р. по справі №815/170/17, яку залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду 05.07.2017р., відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

23.07.2018р. позивач вдруге звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. Причиною звернення зазначила неможливість повернення до Афганістану у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку угрупування «Талібан». Вказала на побоювання повернутися до країни походження, оскільки батько працює в Міністерстві оборони Афганістану, їм погрожують Таліби.

За результатами розгляду зазначеної заяви Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМСУ в Одеській області 23.07.2018р. складено висновок по відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При прийнятті вказаного висновку, відповідач виходив з того, що чергове звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволили повторно розглянути її заяву в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З урахуванням вищезазначеного висновку наказом від 23.07.2018р. №138 відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.07.2018р. позивачу видано письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю наказу №138 від 23.07.2018р. ОСОБА_1 оскаржила його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем в обґрунтування її заяви від 23.07.2018р. про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надано доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, за висновками суду першої інстанції, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (далі Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно ст.8 Закону №3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів зазначає, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, позивач не надала.

Також, відповідно до інформації з Інтернет ресурсу https://dutchnews.nl/mews/2018/03/despite-worrying-security-situation-afganistan-is-safe-for-refugees-court-rules/,https://www.khaama.com/us- ilitary-partnering-with-the-afghan-forces-to-bolster-kabul-security-04660/, ttps://www.khaama.com/kabul-and-islamaband-agree-to-operationalize-peace-plan-says-onsc-05256/, у м. Кабул та в Афганістані в цілому задовільна ситуація сфери безпеки, що підтверджується ІКП та проводяться активні дії влади Афганістану за підтримки міжнародної спільноти щодо боротьби з діяльністю угруповання «Талібан» та інших терористичних організацій.

Згідно актуальної інформації по країні походження позивача, ситуація в галузі безпеки в Афганістані наразі в цілому є задовільною, державою ведуться активні дії задля відновлення безпеки, зокрема боротьба влади країни з ІДІЛ свідчить про інтеграцію держави у міжнародні відносини, яка має за мету встановлення цілковитої безпеки.

Зокрема, ситуація в рідному для позивача м. Кабул є задовільною та безпечною. В грудні 2017 року у 12 афганських провінціях проводяться операції зачищення, спрямовані на боротьбу із «Талібан» та іншими озброєними угрупуванням в зимній період.

Крім того, міжнародна організація ЄС по міграції оголосила про початок чотирьохрічного проекту щодо підтримки біженців у Афганістані. Проект вартістю 18 млн. євро профінансує Генеральний директорат Євросоюзу щодо розвитку та співпраці. Ці кошти будуть витрачені на допомогу репатріантам та економічний розвиток товариств, що надають допомогу біженцям, в провінціях Кабул, герат, Нангархар, Балх, Кандагар, Баглан, Урузган і Лагман. На ці кошти будуть реалізовані інфраструктурні проекти місцевого значення.

Про позитивні тенденції щодо безпекової ситуації у країні громадянської належності свідчить факт надання електронних посвідчень, що свідчить про відновлення роботи державних установ та вирішення питань правовим шляхом.

Шукачі захисту повертаються до Афганістану, що свідчить про налагодження ситуації в країні громадянської належності позивача.

Варто зазначити, що в матеріалах особової справи позивача відсутня інформація стосовно існування загрози для її життя на території Афганістану станом і на теперішній час.

Аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю фізичної цілісності чи свободи в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Афганістану.

Таким чином, суд апеляційної інстанції робить висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні її громадської належності у разі повернення.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області №138 від 23.07.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. А відтак, підстави для задоволенні позову відсутні.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 08 листопада 2018 року немає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 березня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук