Справа № 824/274/19-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

14 березня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/274/19-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Анісімов О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання недійсними наказів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, ОСОБА_2 (далі - позивачі) звернулись до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання недійсними наказу Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області від 04.07.2017 року №24-1157/14-17-сг про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_4 щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Топорівської сільської ради Новоселицького району орієнтовним розміром 2,00 га та наказ Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області від 04.07.2017 року №24-1158/14-17-сг про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_5 щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Топорівської сільської ради Новоселицького району орієнтовним розміром 2,00 га.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви зясовує чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цих Кодексом.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суддя дійшов висновку, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім цього, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У статті 4 КАС України наведені визначення термінів, які використовуються в цьому Кодексі. Зокрема, відповідно до пунктів 1,2 частини 1 статті 4 КАС України під адміністративною справою розуміють переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а під публічно-правовий спором розуміють спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відносяться ті справи, які виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб'єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Обовязковою ознакою публічно-правового спору є те, що особа вважає, що має місце порушення її прав та свобод внаслідок виконання або невиконання владних управлінських функцій. Завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Для звернення до суду особа (позивач) повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Юридична зацікавленість (інтерес) у зверненні до суду повинна мати обєктивну основу. Для відкриття провадження у справі недостатньо лише субєктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Отже, підсумовуючи викладене слід прийти до висновку, що публічно-правові відносини це відносини, які виникають під час реалізації субєктом владних повноважень владних, управлінських функцій по відношенню до конкретної особи, яка є субєктом цих правовідносин. Особа, відносно якої субєктом владних повноважень не учиняються владні, управлінські рішення (дія, бездіяльність) - не є субєктом цих правовідносин.

На противагу публічно-правовим відносинам, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, і це правило є загальним.

Судом встановлено, що позивачі користуються земельними ділянками в урочищі Питомник, що розташовані в межах Топорівської сільської ради та сплачують орендну плату в бюджет сільської ради, що підтверджується доданими до матеріалів справи документами.

Водночас, відповідно до змісту позову відповідачем було видано оскаржувані позивачем накази, якими громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надано дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Топорівської сільської ради Новоселицького району орієнтовний розмір 2,00 га. (тобто, відповідачем надано громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, які були передані для користування позивачам у справі і на яких розташовані багаторічні насадження, що належать їм на праві власності).

В обґрунтування позову позивачі зазначали, що надаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право на розроблення проекту землеустрою щодо земель, які їм належать на праві користування, відповідачем порушується їхнє право на користування своєю власністю, що створює штучний конфлікт між відповідачем та ОСОБА_4 й ОСОБА_5.

Тобто, вказане свідчить, що оскаржувані рішення порушують цивільні права позивачів, про що ними не одноразово зазначається у позові.

Сторонами правовідносин в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що розташовані на території Топорівської сільської ради Новоселицького району є ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, саме між ними виникають відносини публічно-правового характеру.

Позивач в цих правовідносинах виступає третьою особою, яка може зазнати шкоди, внаслідок втрати права користуватися своєю власністю, а тому природньо прагне захисти своє право користування власністю. У звязку із зазначеним, цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача чи третьої особи у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

У цій справі дії позивача спрямовані на захист його приватноправового інтересу, а тому зазначені правовідносини носять приватноправовий характер.

Розмежування юрисдикцій має здійснюватись виходячи із сутності спору, а сутністю цього спору є право власності на багаторічні насадження.

Аналогічну правову позицію щодо застосування вищезазначених норм процесуального права викладено у постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 31.10.2018 року справа №725/5630/15-ц (провадження №14-341 цс18, справа за позовом ОСОБИ-3 до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, в якій оскаржувалась ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 19.10.2016 року про закриття провадження у справі), яку суддя, відповідно до положень частини 5 статті 242 КАС України, застосовує у цій справі.

Крім цього, суд зазначає, що ОСОБА_6 Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) субєкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (субєктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).

Натомість посилання позивача на постанову Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №380/624/16-ц (провадження №14-301цс18) є безпідставним.

Так, у даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. На думку Верховного Суду правовідносини, пов'язані із прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових. Оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов'язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб'єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовими.

Однак, у справі №380/624/16-ц (№14-301цс18) спірні відносини фактично існували між позивачем та Головним управлінням Держгеокадастру, оскільки позивач у вказаній справі просить зобов'язати управління надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безпосередньо йому. Державний орган - Головне управління Держгеокадастру здійснювало управлінську функцію щодо надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому ці відносини мають ознаки публічно - правових відносин.

У даному ж випадку, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є третіми особами у відносинах між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Головним управлінням Держгеокадастру в Чернівецькій області. Крім того, відносини між позивачами та відповідачем містять ознаки приватноправових відносин, про що зазначалось вище.

У порядку КАС України надати ефективний засіб правового захисту праву власності позивачів на багаторічні насадження є не можливим, оскільки згідно положень адміністративного судочинства України, адміністративний суд не захищає право власності особи, а здійснює перевірку на предмет правомірності рішень (дій, бездіяльності) субєкта владних повноважень, після чого, за необхідності, поновлює порушене право. Захист права власності віднесено до цивільної/господарської юстицій.

Беручи до уваги наведене, суддя дійшов висновку, що зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд вважає за необхідним розяснити позивачам, що чинне процесуальне законодавство України не позбавляє їх можливості захистити своє порушене право власності в порядку цивільного судочинства, у тому числі використовуючи механізм касаційного оскарження. Крім цього, уразі виникнення у позивачів сумнівів щодо того, яку правову позицію Верховного Суду, які викладені в різний час але з подібних правовідносин, необхідно застосовувати, варто використати правило, яке зазначене в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду від 30.01.2019 року, №755/10947/17, згідно якого під час вирішення тотожних спорів має враховуватися остання правова позиція ОСОБА_6 Верховного Суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 КАС України визначено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням викладеного, суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі та розяснити позивачеві, що цей спір має розглядатись та вирішуватись в порядку цивільного судочинства із врахуванням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Керуючись статтями 170, 241, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про визнання недійсними наказів - відмовити.

Розяснити ОСОБА_1, ОСОБА_2, що розгляд цієї справи віднесено до цивільної юрисдикції із врахуванням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на ухвалу подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя О.В. Анісімов