Справа № 800/339/17 (800/376/13)
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2019 року

Київ

справа №800/339/17 (800/376/13)

адміністративне провадження №П/9901/140/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Смоковича М.І.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В., Шарапи В.М., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною та скасування постанови,

встановив:

У червні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про визнання незаконною та скасування постанови ВРУ від 23 травня 2013 року № 311-VII про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги (далі - Постанова) відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року).

Позовні вимоги обґрунтували тим, що на засіданні ВРУ, на якому вирішувалося питання щодо прийняття спірної Постанови, їм не надали можливості висловити свою позицію з приводу поставлених їм за провину звинувачень, не оголосили та не врахували письмових пояснень ОСОБА_1, направлені Голові ВРУ та Комітету з питань верховенства права та правосуддя, що є порушенням права на справедливий розгляд, передбаченого статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Позивачі вважають, що застосування до них найсуворішої санкції (звільнення з посади) не відповідає принципу пропорційності, передбаченому пунктом 5.1 Європейської хартії про статус суддів, оскільки кожен з них працював на займаній посаді судді, не маючи жодних стягнень.

Ствердили, що при постановленні вироку (який покладено в основу висновку Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) про порушення присяги судді) керувалися виключно законом та вказівками Апеляційного суду Дніпропетровської області, зазначеними в ухвалі від 07 вересня 2011 року у кримінальній справі.

У доповненнях до позову, поданих згодом, ОСОБА_3 зазначила, що ВРУ при прийнятті Постанови не перевірила обґрунтованості подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року та не пересвідчилася в тому, що в діях позивачів є ознаки порушення присяги.

Також ОСОБА_3 просила врахувати рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» від 29 листопада 2013 року (заява № 21722/11).

Постановою від 28 серпня 2013 року Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повністю.

У постанові Вищого адміністративного суду України, зокрема, йдеться про те, що ВРЮ за результатами проведеної перевірки встановила несумлінне ставлення судді ОСОБА_3. до виконання своїх обов'язків. Зокрема зазначено, що позивач необ'єктивно та упереджено розглянула кримінальну справу, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права. Внаслідок неправильної оцінки доказів і призначення м'якого покарання засудженим вдалося уникнути відповідальності за скоєні злочини.

Також зазначено, що рішення суду, ухваленого у складі колегії суддів, до якої входила ОСОБА_3, мало негативні наслідки: воно зумовило обурення громадськості, оскільки кримінальна справа широко обговорювалася у засобах масової інформації. На думку суду, ВРЮ мала обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_3 порушила присягу судді.

Також Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що ВРУ дотримала процедуру розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги судді відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_3 подала до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржилася: за статтею 6 Конвенції, - на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.

19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема за заявою ОСОБА_1 № 57154/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Суд також постановив, що упродовж трьох місяців від дня, коли рішення стане остаточним відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач має сплатити заявникам суми, зазначені у Додатку II, а також додатково суми будь-яких податків, що можуть нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Зокрема, ОСОБА_1 присуджено відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 євро та відповідно до пункту 159 (а) рішення Суду одинадцятьом заявникам, серед яких і ОСОБА_3, - спільно суму у розмірі 11000 євро відшкодування судових та інших витрат, понесених під час проваджень у Суді.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративної суду України від 28 серпня 2013 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року; далі - КАС) - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

Постановою від 7 серпня 2017 року Верховний Суд України задовольнив заяву ОСОБА_1; постанову Вищого адміністративного суду України від 28 серпня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасував, а справу щодо неї передав на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Таке рішення Верховний Суд України ухвалив з огляду на висновки Суду, викладені у рішенні у справі «Куликов та інші проти України». Щодо скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд у своєму рішенні зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-31), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув цих недоліків. Суд вважав, що згадані висновки є однаково застосовними до заяв, що розглядаються, та постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо усіх заявників, зокрема щодо ОСОБА_1, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності і неупередженості.

Також у рішенні Суду йдеться про те, що у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 166-67 та 173-85) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, які розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них.

Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.

Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначає Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом. Стосовно прохання вжиття заходів індивідуального характеру, а саме поновлення заявників на посадах, у рішенні Суду констатовано, що у великій кількості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б відновлення національного провадження. Проте у справі «Олександр Волков проти України», беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до принципів Конвенції і надав Уряду вказівку забезпечити поновлення заявника на посаді.

У справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримується підходу, обраного у справі «Олександр Волков» (пункт 208), щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру та відхиляє відповідне прохання.

Враховуючи зазначені висновки Суду, Верховний Суд України, оскільки відповідно до наданих йому повноважень він позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, дійшов висновку, що констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті шляхом скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 28 серпня 2013 року щодо ОСОБА_1, якій було відмовлено у задоволенні позову, та передачі справи щодо неї до цього ж суду на новий розгляд.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22 серпня 2017 року прийняв до розгляду адміністративну справу № 800/339/17 щодо ОСОБА_1

Між тим, підставою ухвалення спірної Постанови ВРУ слугувало рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посади суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги. Вказане подання ВРЮ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 теж оскаржили в судовому порядку і воно було предметом розгляду в іншій адміністративній справі - № 9991/1182/12 (після того, як справу направлено на новий розгляд до Вищого адміністративного суду їй присвоїли інший номер - № 800/346/17).

Ухвалою від 13 листопада 2017 року Вищий адміністративний суд України зупинив провадження у цій справі (№ 800/339/17) до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 800/346/17 (9991/1182/12) за позовом ОСОБА_1 до ВРЮ про визнання незаконним та скасування рішення.

У зв'язку з початком роботи Верховного Суду справу № 800/346/17 (9991/1182/12) та справу (№ 800/339/17 (800/376/13) передали на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

У справі № 800/346/17 (9991/1182/12) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду 28 березня 2018 року ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1; визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-12 в частині внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Постановою від 22 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду залишила вказане рішення без змін.

Оскільки обставини, до настання яких провадження у цій справі (№ 800/339/17 (800/376/13) було зупинено, відпали, Верховний Суд ухвалою від 14 лютого 2019 року поновив провадження у справі № 800/339/17 (800/376/13). Тією ж ухвалою суд розпочав розгляд цієї справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

ВРУ подала відзив на позов, у якому, з-поміж іншого, зазначила, що відповідно до законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, обов'язкової присутності судді на пленарному засіданні ВРУ під час розгляду питання про його звільнення з посади судді у зв'язку з порушенням присяги не передбачено.

Позивач на засідання ВРУ, на якому вирішувалося питання про її звільнення, не з'явилася, але про дату його проведення була повідомлена, тож питання щодо її звільнення ВРУ розглянула без неї.

Також відповідач зазначив, що під час обговорення та ухвалення оспореної Постанови діяв відповідно до Регламенту і в межах своєї компетенції. Оцінювати обставини, які зазначено у поданні ВРЮ і які лягли в основу рішення про порушення позивачем присяги судді, ВРУ не могла. У цьому зв'язку відповідач зауважив, що в контексті обставин цієї справи ВРУ, у розумінні практики Суду (як-от рішення від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт Ван Левен проти Бельгії») не може бути судом у матеріально- і процесуально-правовому значенні.

Крім того, як зазначив відповідач, після конституційної реформи питання стосовно призначення суддів на посади та їх звільнення з посад належить до повноважень Вищої ради правосуддя.

З урахуванням наведеного відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ВРУ в судове засідання не з'явився. Напередодні до суду надійшов лист ВРУ, у якому зазначено, що її представник ОСОБА_7 перебуває на лікарняному, а інші представники парламенту цього дня братимуть участь в інших судових засіданнях, у зв'язку з чим немає можливості забезпечити представництво відповідача у розгляді цієї справи.

ОСОБА_3 подала відповідь на відзив, у якому зазначила про безпідставність доводів ВРУ щодо правомірності Постанови з огляду на рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України». Також позивач зауважила, що рішенням від 28 березня 2018 року Верховний Суду скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року № 1158/0/15-2 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1

Позивач в судове засідання не з'явилася, але надіслала клопотання про розгляд справи без її участі. Також додала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

З огляду на те, що позивач і представник відповідача належно повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, з урахуванням їхніх клопотань процесуального характеру, які надійшли напередодні судового засідання колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду цієї справи в порядку письмо провадження.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з'ясувала зміст позовних вимог, дослідила надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень і встановила таке.

Згідно з Указом Президента України від 04 листопада 2004 року № 1367/2004 «Про призначення суддів» ОСОБА_3 призначена суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області строком на п'ять років.

14 грудня 2004 року ОСОБА_3 прийняла присягу судді.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 9 вересня 2010 року № 2512/VІ «Про обрання суддів» ОСОБА_3 обрана суддею Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області безстроково.

У провадженні суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 була кримінальна справа щодо обвинувачення ОСОБА_9 у скоєнні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 296, частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України (далі - КК), ОСОБА_10 - у скоєнні злочинів, передбачених частиною першою та другою статті 296 КК, ОСОБА_11 - у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК, ОСОБА_12 - у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК.

Цю кримінальну справу неодноразово розглядали різні судові інстанції. Криворізький районний суд Дніпропетровської області вироком від 23 червня 2011 року визнав ОСОБА_13 винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною четвертою статті 296, частиною першою статті 263 КК, і на підставі частини першої статті 70 вказаного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначив покарання - 14 років позбавлення волі; ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою та другою статті 296 КК, і на підставі частини першої статті 70 КК остаточно призначив покарання - 3 роки позбавлення волі; ОСОБА_11 і ОСОБА_12 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК та призначив кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 цього Кодексу їх звільнено від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на 2 роки.

Ухвалою від 7 вересня 2011 року Апеляційний суд Дніпропетровської області вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2011 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд.

21 березня 2012 року колегія суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ухвалили вирок, яким ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 118 (умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця), частиною першою статті 263, частиною другою статті 296 КК, і призначено покарання відповідно до частини першої статті 70 КК у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК його було звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 2 роки, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2011 році» його звільнено від призначеного покарання; ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК, та на підставі частини першої статті 70 КК призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, від відбування якого на підставі статті 75 вказаного Кодексу він був звільнений з випробувальним строком на 2 роки, від призначеного покарання був звільнений на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію в 2011 році»; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК, кожному з них окремо призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК кожного з них звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 2 роки.

Суддя Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_8 написала окрему думку щодо вироку суду, в якій, зокрема, вказала, що дії ОСОБА_13 стосовно потерпілого ОСОБА_14 повністю охоплюються частиною другою статті 115, частиною четвертою статті 296, частиною першою статті 263 КК.

03 липня 2012 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив вирок, яким скасував вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_13 і призначення засудженому покарання. ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 7 частини другої статті 115, частиною першою статті 263, частиною четвертою статті 296 КК України, на підставі частини першої статті 70 даного Кодексу призначено йому покарання у виді 14 років позбавлення волі; ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 296, частиною другою статті 296 КК України, на підставі частини першої статті 70 цього Кодексу призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» його звільнено від призначеного покарання; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 296 КК, призначено кожному з них окремо покарання - 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК їх звільнено від відбування покарання з випробуванням на 2 роки. В іншій частині вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 лютого 2013 року змінив вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 липня 2012 року щодо ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та виключив з мотивувальної частини вироку рішення суду про скоєння ОСОБА_10 злочинів у стані алкогольного сп'яніння та визнання цієї обставини такою, що обтяжує покарання; у частині призначення покарання ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зазначив, що необхідно вважати їх засудженими до покарання, визначеного вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2012 року.

У березні 2012 року до ВРЮ надійшло депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_15 від 26 березня 2012 року щодо порушення суддями Довгинцівського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 норм чинного законодавства України під час розгляду кримінальної справи № 1-668/11.

Крім того, до ВРЮ з цього ж приводу зверталися народні депутати ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, радник Президента України - керівник головного управління з питань судоустрою ОСОБА_19, прокурор Дніпропетровської області Марчук Н.В.

Перевірку відомостей, викладених у депутатському зверненні народного депутата ОСОБА_15 щодо наявності підстав для внесення подання про звільнення суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 з посад за порушення присяги взяв на себе Голова ВРЮ ОСОБА_20 (доручення № 242/0/4-12 від 26 березня 2012 року).

За результатами перевірки відомостей, зазначених у депутатському зверненні народного депутата ОСОБА_15, член ВРЮ ОСОБА_20 12 вересня 2012 року звернувся до ВРЮ з пропозицією про внесення подання про звільнення ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги (довідка-пропозиція). 16 жовтня 2012 року член ВРЮ ОСОБА_20 відкликав свою пропозицію від 12 вересня 2012 року в частині внесення подання про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Згідно з висновком секції ВРЮ від 16 жовтня 2012 року ВРЮ рекомендовано прийняти рішення про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги та про затвердження результатів перевірки, проведеної членом ВРЮ ОСОБА_20 за депутатським зверненням народного депутата ОСОБА_15 від 26 березня 2012 року, та визнання відсутніми підстав для внесення подання про звільнення ОСОБА_8 з посади судді цього ж суду за порушення присяги.

16 жовтня 2012 року ВРЮ ухвалила рішення № 1158/0/15-12 про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги та затвердження результатів перевірки стосовно судді цього ж суду Прудник Н.Г.

18 жовтня 2012 року Голова ВРЮ направив на адресу ВРУ подання про звільнення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з посади суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

23 травня 2013 року ВРУ ухвалила Постанову, якою відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) звільнила з посад суддів Довгинцівського районного суду місті Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При постановленні рішення суд керувався таким.

За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 131 Конституції України (тут і далі - в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить, з-поміж іншого, внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад (пункт 1 частини першої статті 131).

Перелік підстав, за наявності яких суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, закріплено у частині п'ятій статті 126 Конституції України. Однією з них є порушення суддею присяги (пункт 5).

Відповідно до частин другої, третьої статті 105 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI; тут і далі - в редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.

Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».

За частиною п'ятою статті 105 Закону № 2453-VI на підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР; тут і далі - в редакції цього Закону, яка була чинною на дату прийняття оскаржених рішень) питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відповідного висновку або за власною ініціативою.

За частиною другою цієї статті порушенням суддею присяги є:

вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім'ї;

умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону № 22/98-ВР суддя, справа якого розглядається, та/або його представник мають право надавати пояснення, ставити запитання учасникам засідання, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.

Згідно з частинами п'ятою, шостою статті 32 Закону № 22/98-ВР запрошення судді, справа якого розглядається, є обов'язковим. У разі неможливості взяти участь у засіданні Вищої ради юстиції з поважних причин суддя, справа якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які долучаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді виголошуються на засіданні Вищої ради юстиції в обов'язковому порядку. Повторне нез'явлення такого судді є підставою для розгляду справи за його відсутності.

Рішення щодо внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пунктів 4, 5 та 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається більшістю голосів членів від конституційного складу Вищої ради юстиції.

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

За частиною другою статті 111 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.

Відповідно до частин третьої-шостої статті 111 Закону №2453-VI розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням.

Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування.

Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Регламенту ВРУ на пленарне засідання Верховної Ради можуть бути запрошені особи, присутність яких необхідна під час розгляду питань порядку денного, а також особи, запрошені народними депутатами. Заяви для оформлення дозволу на присутність осіб, запрошених народним депутатом, подаються ним до Апарату Верховної Ради не пізніш як за день до пленарного засідання Верховної Ради. У день пленарного засідання дозвіл на присутність осіб, запрошених народним депутатом, надається Головою Верховної Ради України або Першим заступником чи заступником Голови Верховної Ради України.

Згідно зі статтею 216 Регламенту ВРУ Верховна Рада звільняє з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних безстроково, відповідно до частин п'ятої, шостої статті 126 Конституції України, статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач оспорює Постанову ВРУ, якою її звільнено з посади судді за порушення присяги. Обставини, які покладено в основу висновку ВРЮ про наявність в діях судді ОСОБА_3. ознак порушення присяги, викладено у рішенні ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12, на підставі якого ВРУ ухвалила оспорену Постанову.

Законність вказаного рішення ВРЮ та подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року № 67/0/12-12 про звільнення її з посади судді зазначеного суду за порушення присяги було предметом судового розгляду в адміністративній справі № 9991/1182/12 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ВРЮ. У цьому позові вони просили: 1) визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2, ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги; 2) визнати незаконним та скасувати подання ВРЮ від 18 жовтня 2012 року № 67/0/12-12 про звільнення їх з посад суддів зазначеного суду за порушення присяги.

Постановою від 28 лютого 2013 року у справі П/9991/1182/12 Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні вказаного позову.

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної постанови з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 КАС (у попередній редакції) - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом (посилаючись на рішення Суду від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України»).

Верховний Суд України постановою від 07 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 задовольнив частково, постанову Вищого адміністративного суду України від 28 лютого 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 скасував, справу в цій частині передав на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і зазначену справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Рішенням від 28 березня 2017 року Верховний Суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 Визнав протиправним та скасував рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12 в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги. У решті позовних вимог відмовив.

До такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на встановлені Судом порушення вимог статей 6, 8 Конвенції при розгляді справи позивача ВРЮ та Вищим адміністративним судом України, а також з покликанням на приписи підпункту «б» частини третьої статті 10 Закону № 3477-IV.

Також у вказаній справі Верховний Суд зауважив, що рішення про часткове задоволення позову прийнято не з підстав, які зазначав позивач, а відповідно до приписів Закону № 3477-IV з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України», «Олександр Волков проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 22 листопада 2018 року залишила без змін рішення Верховного Суду від 28 березня 2018 року, постановлене у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

ВРЮ як орган, який відповідно до статті 131 Основного Закону (у попередній редакції) вносив подання про звільнення суддів з посади, реалізував стосовно позивача це право/компетенцію і вніс до ВРУ як органу, який обирав позивача на посаду судді безстроково, подання про її звільнення за порушення присяги.

Треба зауважити, що у цих правовідносинах ВРУ не була тим органом, який міг перевіряти дії судді, оцінювати їх та/чи обирати/застосовувати вид відповідальності. До конституційної реформи (щодо правосуддя) це було компетенцією виключно ВРЮ, яка внесла до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, адже за процедурою, чинною до 30 вересня 2016 року, суддю, обраного безстроково, міг звільнити орган, який його обрав - ВРУ.

Між тим, вид відповідальності щодо позивача обрала/застосувала ВРЮ своїм рішенням від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12, тоді як відповідач реалізував свої конституційні повноваження щодо звільнення суддів, обраних безстроково.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на висновки Суду у справі «Куликов та інші проти України» колегія суддів дійшла висновку, що позаяк рішення ВРЮ від 16 жовтня 2012 року №1158/0/15-12 «Про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_2, ОСОБА_1 з посад суддів Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги та затвердження результатів перевірки стосовно судді цього ж суду Прудник Н.Г.» в частині внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги скасовано як протиправне судовим рішенням, яке набрало законної сили, то Постанову в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді, яку ВРУ ухвалила на підставі зазначеного подання ВРЮ (щодо ОСОБА_1.) теж треба скасувати як протиправну.

Під час нового розгляду справи № 800/339/17 (№800/376/13) Верховний Суд розглядав позовні вимоги тільки стосовно ОСОБА_1 З огляду на правові підстави для нового розгляду справи, а також з урахуванням наведених мотивів щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1, правової оцінки Постанови щодо ОСОБА_2 у цій справі Верховний Суд не надає і його позовних вимог теж не розглядає.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України № 311-VII від 23 травня 2013 року «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за порушення присяги.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.І. Смокович

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус

В.М. Шарапа

Т.Г. Стрелець