Справа № 1522/21363/12
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1522/21363/12
Головуючий в 1 інстанції: Шенцева О.П.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю: представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» - Лисевич С.В., представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» до Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 про часткове скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

В серпні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» (далі ТОВ) звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило частково скасувати рішення Одеської міської ради від 22 листопада 2011 року №1526-IV, яким надано ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл. 0,0227 га за адресою: м.Одеса, вул.Миколаївська дорога 162Б та 162В для індивідуального дачного будівництва.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29 травня 2013 року було задоволено заяву ТОВ про забезпечення позову, згідно якої, в порядку забезпечення позову ухвалено заборонити Одеському міському управлінню земельних ресурсів Одеської міської ради; Управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради; Державному управлінню охорони навколишнього природного середовища в Одеській області; Одеській міській раді погоджувати проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: м. Одеса, вул.Миколаївська дорога 162Б та 162В на ім'я ОСОБА_3 для індивідуального дачного будівництва. Також заборонено державному кадастровому реєстратору Управління Держземагенства у місті Одесі Одеської області вчиняти дії щодо формування зазначених земельних ділянок та присвоювати їм кадастрові номери.

12 листопада 2018 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, звернувся до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року по даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2018 року було скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року по адміністративній справі № 1522/21363/12 за позовом ТОВ до Одеської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про часткове скасування рішення Одеської міської ради від 22 листопада 2011 року №1526-IV, а саме скасувати заборону Одеському міському управлінню земельних ресурсів Одеської міської ради; Управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради; Державному управлінню охорони навколишнього природного середовища в Одеській області; Одеській міській раді погоджувати проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: м Одеса, вул.Миколаївська дорога 162Б та 162В на ім'я ОСОБА_3 для індивідуального дачного будівництва, а також скасувати заборону державному кадастровому реєстратору Управління Держземагенства у місті Одесі Одеської області у вчиненні дії щодо формування зазначених земельних ділянок та присвоювати їм кадастрові номери.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ТОВ подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що ухвала судом першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим просить її скасувати та винести постанову, якою відмовити в скасуванні заходів забезпечення позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заяви і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Висновок суду першої інстанції.

Приймаючи спірну ухвалу, суд першої інстанції враховував фактичні обставини справи і дійшов до висновку про те, що на даний час відпали підстави для забезпечення адміністративного позову передбачені частиною 2 статті 150 КАС України, у зв'язку з чим, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню в силу статті 157 КАС України.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що узгоджуються із вимогами статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78,150, 157, 283 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Положеннями статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа, процесуально-правових заходів у відповідних, законодавчо та логічно визначених межах, щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Як було зазначено вище предметом спору у справі, що розглядається є правомірність рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розробку проектної землевпорядної документації.

Згідно з частиною 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 3 статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи положення Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є переданням земельної ділянки у власність чи користування, а є лише одним з етапів відведення земельної ділянки.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

З урахуванням внесенням відповідних змін до статті 118 ЗК України, які направлені на спрощення процедури відведення земельних ділянок у власність, зокрема запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

На підставі наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її у власність приймають органи, визначені в статті 118 ЗК України. Їхня бездіяльність не перешкоджає здійсненняю самого процесу (як тривалої дії) відведення земельної ділянки, оскільки здійснення замовлення на виготовлення проектної документації можливе без отримання дозволу на її виготовлення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 10 грудня 2013 року, справа № 21-358а13, Верховного суду від 18 квітня 2018 року справа №3344/8417/17 та Верховного суду від 14 березня 2018 року справа 804/3703/16.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 формально не позбавлена права самостійно здійснити замовлення та виготовлення проекту відведення земельних ділянок, якщо рішення органу місцевого самоврядування відсутнє або зупинено.

Натомість способи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29 травня 2013 року, згідно якої, заборонено Одеському міському управлінню земельних ресурсів Одеської міської ради; Управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради; Державному управлінню охорони навколишнього природного середовища в Одеській області; Одеській міській раді погоджувати проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: м.Одеса, вул.Миколаївська дорога 162Б та 162В на ім'я ОСОБА_3 для індивідуального дачного будівництва та заборонено державному кадастровому реєстратору Управління Держземагенства у місті Одесі Одеської області вчиняти дії щодо формування зазначених земельних ділянок та присвоювати їм кадастрові номери, на переконання суду апеляційної інстанції, містять пряму заборону на реалізацію ОСОБА_5 права на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Такий спосіб забезпечення позову суттєво відрізняється із способом забезпечення позову у адміністративній справі №522/19971/16-а.

При цьому представник апелянта не надав переконливих доказів щодо неможливості виготовлення ТОВ «Сан Марин» проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Скасовуючи заходи забезпечення позову суд першої інстанції посилався на положення статті 55 Закону України «Про землеустрій», за якими межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Суд зазначив, що позивач та третя особа встановили в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки і закріпили їх межовими знаками, що підтверджується Актом прийому-передачі межових знаків на зберігання, оформленого в порядку передбаченого пунктом 2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 N 376 та статтею 55 Закону України «Про землеустрій».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказані обставини щодо встановлення меж земельної ділянки, жодним чином не впливають на виникнення підстав, які б дали змогу зберігати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29 травня 2013 року.

Окремо колегія суддів зазначає, що скасовуючи заходи забезпечення позову суд першої інстанції приймав до уваги постанову Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 523/2582/14-ц (№ 61-6675св18), якою скасовані рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2017 року та постанова Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2018 року, в частині позовних вимог ТОВ до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_6, приватний нотаріус Філімонова Г.В., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене вище та тривалість розгляду справи, суд першої інстанції правильно по суті дійшов висновку, що на даний момент відпали підстави забезпечення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги з приводу відсутності записів про реєстрацію права власності на відповідні дачні будинки, що свідчить про ту обставину, що ОСОБА_3 не є власником вказаних будинків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не впливають на наявність/відсутність підстав для забезпечення позову, натомість впливають на вирішення спору по суті та повинні бути встановлені виключно під час судового розгляду спірних позовних вимог.

З вищенаведених підстав колегія суддів також не приймає до уваги і посилання ТОВ на відсутність факту присвоєння спірній земельній ділянці кадастрового номера НОМЕР_1, оскільки дані обставини можуть мати значення при розгляді спірних правовідносин по суті.

Крім того, слід додати, що відсутність присвоєння земельній ділянці відповідного кадастрового номера (в разі встановлення такого факту), саме по собі унеможливлює вчинення третьою особою дій щодо передачі майнових прав на спірні земельні ділянки шляхом укладання угод цивільно-правового характеру іншим особам, оскільки згідно частини 4 статті 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера, а також на підставі положень статті 132 ЗК України, за якими угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити, зокрема, кадастровий номер земельної ділянки, що також свідчить про відсутність підстав для забезпечення позову станом на сьогодні.

Також, доводи апеляційної скарги з приводу того, що між апелянтом та ОСОБА_3 не було встановлено межових знаків, оскільки ОСОБА_3 не була власником спірної земельної ділянки, колегія суддів не приймає до уваги, так як згідно пункту 1.2. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 N 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Наведене свідчить, що встановлення межових знаків, як результат встановлення меж земельної ділянки, в першу чергу здійснюється по відношенню до конкретних земельних ділянок та без прив'язки (в даному випадку) до суб'єктів земельних відносин.

Окремо, стосовно площі земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не підлягають встановленню під час розгляду адміністративної справи, натомість можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства за наявності правового спору.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовані норми процесуального права, а тому, керуючись статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 157, 308, 309, 315,316, 325, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Марин» - залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 11 березня 2019 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Потапчук В.О.