Справа № 520/1192/19
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 березня 2019 р. № 520/1192/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бідонька А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, третя особа: Державна прикордонна служба України про визнання дій протиправними та стягнення сум, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, третя особа: Державна прикордонна служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправним скасування дії Довідки від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та скасувати протокол засідання робочої групи з питань скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2 від 12.09.2018 року, рішення районної комісії Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради № 95 від 12.09.2018 року та наказ начальника Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради від 12.09.2018 року № 75, в частинах щодо скасування дії Довідки від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

- стягнути з управління Пенсійного фонду України в Московському районі (код 6'ДРПОУ 22682655, адреса: 61170, Харківська, м. Харків, вул. Валентинівська, 22-6) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт серії НОМЕР_3, виданий Куйбишевським РВ ДМУ ГУМВС України 23.07.2011 року; РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1; поточний рахунок № НОМЕР_4 в Філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк" ТВБВ 10020/0280, МФО 351823, ) суму неотриманої пенсії у розмірі 10164,00 (десять тисяч сто шістдесят чотири,00) грн;

- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (; адреса: 61121, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 144) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1; паспорт серії НОМЕР_3, виданий Куйбишевським РВ ДМУ ГУМВС України 23.07.2011 року; РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1; поточний рахунок № НОМЕР_4 в Філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк" ТВБВ 10020/0280, МФО 351823, ) суму неотриманої матеріальної допомоги, завданої здоров'ю шкоди і моральної шкоди у розмірі 14545 (чотирнадцять тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн. 38 коп.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що у зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в її населеному пункті була вимушена покинути своє постійне місце проживання. Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради позивачу було видано довідку про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи та взято на облік до Пенсійного фонду, де розпочато виплату пенсії. Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року припинило виплату пенсії у зв'язку з не підтвердженням місця проживання та з 01.10.2018 року у зв'язку із скасуванням дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Також рішенням робочої групи (протокол № 2 від 12.09.2018 року) з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачу припинені всі види соціальних виплат як внутрішньо переміщеній особі з дня скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (перебування), враховуючи письмову інформацію Держприкордонслужби.

Позивач вважає скасування дії довідки та призупинення пенсії та соціальних виплат протиправним, в зв'язку з чим звернувся до суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.

Копія ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі надіслана учасникам справи та була отримана останніми, що підтверджується повідомленням пошти про вручення поштового відправлення.

Від представника відповідача - управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, надано до суду відзив на адміністративний позов, в якому проти задоволення позову заперечується, посилаючись на правомірність призупинення виплати пенсії позивачу.

Від представника відповідача - управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради надійшов до суду відзив на адміністративний позов, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на п. 9 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених ст. 12 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Дерфінінспеції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. Відповідно до інформації з Державної прикордонної служби позивач понад 60 днів був відсутній на підконтрольній території України. Вказані обставини послугували підставою для приймання рішення про скасування довідок внутрішньо переміщених осіб. Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Від представника третьої особи - Державної прикордонної служби України надійшло клопотання про розгляд справи без участі. Правом про надання письмових пояснень представник третьої особи не скористався.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову та відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_5 та є пенсіонером за вислугою років, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серія НОМЕР_6 (а.с. 15-16,18).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

ОСОБА_1 з з 01.01.2017 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, отримує пенсію за вислугу років обчислену згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування."

29.05.2018 до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради надійшов лист від Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 24.05.2018 з переліком осіб, які відповідно до інформації з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» понад 60 днів перебувають на непідконтрольній території України для здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньої переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

07.06.2018 управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради було зроблено запит № 03-6821 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про надання інформації щодо виїзду внутрішньо переміщених осіб.

15.08.2018 до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради надійшов від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України витяг з наявною інформацією щодо перетинання державного кордону України у період з 01.01.2017 по 02.08.2018, відповідно якої ОСОБА_1 28.06.2014 виїхала з Новоолексіївки та по 02.08.2018 інформація про її перетинання кордону відсутня.

Судом встановлено, що на засіданні робочої групи щодо приймання рішення про скасування довідок внутрішньо переміщених осіб Московського району м. Харкова (протокол № 2 від 12.09.2018) було прийнято рішення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, в свою чергу наказом начальника управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради № 75 від 12.09.2018 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.11.2016 № НОМЕР_1, видана на ім'я ОСОБА_1 була скасована та припинені всі види соціальних виплат як внутрішньо переміщеній особі.

Також судом встановлено, що управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова позивачу з 01.05.2018 року призупинена виплата пенсії.

Протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова № 84 від 13.06.2018 року, було підтверджено факт проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Пенсію за період з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року нараховано, але не виплачено.

Протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова № 95 від 12.09.2018 року, була скасована довідка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 та з жовтня 2018 нарахування та виплата пенсії позивачу припинена.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним скасування дії довідки від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та скасування протоколу засідання робочої групи з питань скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2 від 12.09.2018 року, рішення районної комісії управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради № 95 від 12.09.2018 року та наказу начальника управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради від 12.09.2018 року № 75, в частинах щодо скасування дії довідки від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та стягнення з управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 суму неотриманої матеріальної допомоги, завданої здоров'ю шкоди і моральної шкоди у розмірі 14545 (чотирнадцять тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн. 38 коп. суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до вимог Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (із змінами), ОСОБА_1 було видано за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1., що не заперечується управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до положень ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016 року затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - Порядок №365).

Пунктом 2 Порядку №365 визначено, що документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до п. 7 Порядку № 365 для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

За правилами п. 9 Порядку № 365 під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку.

У відповідності до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016 контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Пунктом 3 Порядку контролю №365 передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

За правилами пунктів 6-7 Порядку контролю №365 за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Представник робочої групи протягом одного робочого дня передає акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідному структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

У разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби України щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З наданих суду доказів встановлено, що Державна прикордонна служба України 07.08.2018 року направила лист № 0.184-31784/0/15-18, про те, що ОСОБА_1 28.06.2014 року перетнула державний кордон України, а саме виїхала на непідконтрольну територію. Іншої інформації у період з 01.01.2017 року по 02.08.2018 року немає (а.с.59).

Із матеріалів позовної заяви та доданих позивачем письмових доказів встановлено, що остання не заперечує того факту, що вона у 2014 році перетинала кордон, проте повернулась на територію України, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.11.2016 року № НОМЕР_1 та протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова № 84 від 13.06.2018 року, яким було підтверджено факт проживання ОСОБА_1за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19, 44-46).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи рішення про скасування дії довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 23.11.2016 року, діяв неправомірно, оскільки надана Державною прикордонною службою України інформація не є належним та допустимим доказом по справі та спростовується самим фактом видачі довідки № НОМЕР_1 від 23.11.2016 року та протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова № 84 від 13.06.2018 року.

Суд також зазначає, що довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, видана позивачу, з огляду на ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діє безстроково, до того ж під час судового розгляду не встановлено обставин для скасування такої довідки з підстав, визначених ст. 12 Закону, а тому рішення відповідача, згідно якого позивачу було відмовлено у призначенні адресної грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, є незаконним, а позовні вимоги в частині стягнення з управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської щомісячної адресної допомоги у сумі 5354,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Для належного способу захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської нарахувати та виплатити щомісячну адресну допомогу ОСОБА_1 з 01.08.2018 року.

Щодо вимоги про скасування протоколу засідання робочої групи з питань скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2 від 12.09.2018 року, суд зазначає.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що прийняття протоколу засідання робочої групи з питань скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2 від 12.09.2018 року не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивачки, а тому в задоволенні позовної вимоги в цій частині слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської на користь ОСОБА_1 4120,00 гривень моральної шкоди 5071,38 грн. шкоди заподіяної здоров'ю, завданої протиправними діями управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що необхідно звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов'язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов'язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

На підтвердження завдання позивачу моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків не надано жодних доказів.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров'ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року №815/7401/16 (провадження №К/9901/21159/18).

Стосовно стягнення з управління Пенсійного фонду України в Московському районі на користь ОСОБА_1 суму неотриманої пенсії у розмірі 10164,00 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України №1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону №1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Відповідно до ч. 2 ст. 49 зазначеного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону №1058, припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов'язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтями 2 та 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VIIвизначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, за обставин, визначених у ст. 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.

Конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в п. 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації, держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Вирішуючи спір, судом враховуються правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18), стосовно того, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

В силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені висновки мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року та з 01.10.2018 року, а вимога позивача відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Для належного способу захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог визнати протиправними дії щодо зупинення виплати пенсії з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року та з 01.10.2018 року, а також зобов'язати нарахувати та виплатити заборгованості з пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року та з 01.10.2018 року.

На підставі пункту 1 частини першої статті 371 КАС України, яким закріплено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, рішення суду слід звернути до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, третя особа: Державна прикордонна служба України про визнання дій протиправними та стягнення сум - задовольнити частково.

Визнати протиправним скасування дії довідки № НОМЕР_1 від 23.11.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та скасувати рішення районної комісії Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради № 95 від 12.09.2018 року та наказ начальника Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради від 12.09.2018 року № 75, в частинах щодо скасування дії довідки № НОМЕР_1 від 23.11.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (; адреса: 61121, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 144) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1) щомісячну адресну допомогу з 01.08.2018 року.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Московському районі щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року та з 01.10.2018 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Московському районі (, адреса: 61170, Харківська, м. Харків, вул. Валентинівська, 22-6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1) суму неотриманої пенсії за період з 01.05.2018 року по 31.07.2018 року та з 01.10.2018 року.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 384,20 (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в Московському районі (, адреса: 61170, Харківська, м. Харків, вул. Валентинівська, 22-6).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 384,20 (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (; адреса: 61121, м. Харків, пр. Тракторобудівників, 144).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бідонько А.В.