Справа № 826/12128/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на проголошене о 15 годині 29 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року, повний текст якого складено 21 листопада 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (далі - Відповідач, Головне КЕУ) про поновлення на посаді державної служби категорії «В» в Головному КЕУ та стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.06.2018 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року позов задоволено повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 08.06.2018 року №133;

- поновлено ОСОБА_1 в Управлінні будівництва житла Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на посаді, рівнозначній посаді, яку обіймала ОСОБА_1 до звільнення;

- стягнуто з Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 87 501,76 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, однак на час попередження Позивача про звільнення, а також на момент звільнення у Відповідача були наявні вакантні посади, які працівнику запропоновані не були. При цьому суд зауважив, що наявність правового акту, яким передбачено скорочення вакантних посад, не може бути підставою для невиконання обов'язку щодо вжиття заходів з працевлаштування особи, якщо такі посади наявні. Викладене, на переконання суду, свідчить, що Позивач підлягає поновленню на рівнозначній посаді, що відповідатиме належному способу захисту прав останнього.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не враховано подання даного позову з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України. Вказує, що Позивачем не додержано ряду вимог ст. 160 КАС України при оформленні позовної заяви. Наголошує, що вимоги про скасування наказу не були заявлені взагалі, у той час як судом не було обґрунтовано вихід за межі позовних вимог. Крім того, звертає увагу, що судом поновлено ОСОБА_1 на посаді в управлінні, якого не існує, а також підкреслює на відсутності в органу, який розглядає трудовий спір, поновлювати особу на іншій посаді ніж та, яка остання обіймала до звільнення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.03.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що фактично відбулася зміна назви управління, а тому поновлення на рівнозначній посаді здійснено правомірно. Крім того, наголошує, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення на рівнозначній посаді виконано Відповідачем.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що наказом начальника Головного КЕУ (по стройовій частині) від 08.06.2018 року №133 припинено державну службу та звільнено з роботи з 08.06.2018 року ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу планової та економічної роботи управління будівництва та придбання житла, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з скороченням чисельності (штату) державних службовців (а.с. 7). Крім того, судом першої інстанції встановлено, що про наступне вивільнення з 31.05.2018 року у зв'язку зі скороченням посади Позивача було повідомлено 27.03.2018 року (а.с. 8).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 41, 83, 87 Закону України «Про державну службу», ст. ст. 40, 49-2, 51, 235 Кодексу законів про працю України, п. п. 5, 8 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на невиконання Головним КЕУ вимог щодо працевлаштування ОСОБА_1 при наявності вакантних посад відповідної кваліфікації.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про державну службу» (далі - Закон) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За правилами ч. 3 ст. 87 Закону процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Приписи ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплюють, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вірно підкреслив суд першої інстанції, у постанові від 07.02.2018 року у справі №813/8766/13-а Верховний Суд висловив правову позицію, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Тобто, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити усіх заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернуто увагу, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Відтак, розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, на момент попередження ОСОБА_1 про звільнення, а також станом на день її звільнення, відповідно до наказів начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 22.03.2018 року №105 (а.с. 33) та від 25.04.2018 року № 140 (а.с. 45), оголошувались конкурси на зайняття вакантних посад державної служби у штаті Головного КЕУ.

Так, відповідно до наказу начальника Головного КЕУ №105 від 22.03.2018 року оголошувався конкурс на зайняття посад державної служби категорії «В» Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на наступні посади: провідного спеціаліста виробничо-технічного відділу управління будівництва, реконструкції та капітального ремонту військових об'єктів; спеціаліста відділу контрою за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони; спеціаліста відділу розробки документації із землеустрою управління обліку, землеустрою та використання земель оборони.

Відповідно до наказу начальника Головного КЕУ №140 від 25.04.2018 року оголошувався конкурс на зайняття посад державної служби категорії «В» Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на наступні посади: провідного спеціаліста виробничо-технічного відділу управління будівництва, реконструкції та капітального ремонту військових об'єктів; спеціаліста відділу контрою за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони.

Також, даними наказами затверджено умови проведення конкурсу на зазначені посади, якими, серед іншого, передбачено наявність вищої освіти не нижче молодшого бакалавра або бакалавра у галузі знань будівництво та архітектура.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що у 1988 році Позивачем отримано освіту за відповідним напрямком діяльності, а саме: інженер-будівельник-технолог (диплом від 30.06.1988 року серії НОМЕР_1 (а.с. 39)) та магістр державної служби (диплом від 30.06.2008 року серії НОМЕР_2 (а.с. 40)).

За таких обставин видається обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що як на час попередження ОСОБА_1 про звільнення, так і на момент звільнення останній у Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України були наявні вакантні посади. Водночас, Позивачу такі посади не запропоновано. Відповідачем не надано доказів, які свідчили б про те, що наявні вакантні посади не могли пропонуватись Позивачу у зв'язку з тим, що вона не могла їх обіймати з урахуванням своєї кваліфікації.

Разом з тим, як вбачається зі змісту листа попередження від 22.03.2018 року про наступне вивільнення (а.с. 8), вакантні посади ОСОБА_1 запропоновано не було у зв'язку з їх відсутністю.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що невиконання власником або уповноваженим ним органом свого обов'язку щодо вжиття заходів з працевлаштування працівника в разі звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, щодо ненадання пропозиції працівнику щодо зайняття вакантних посад, свідчить про звільнення ОСОБА_1 з посади з порушенням вимог законодавства про працю.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 826/16293/16.

При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу, що наявність правового акту, яким передбачено скорочення вакантних посад, не може бути підставою невиконання обов'язку щодо вжиття заходів для працевлаштування працівника, в разі коли такі посади наявні.

Закон України «Про державну службу» містить поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Приписи ст. 41 Закону визначають, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, на думку судової колегії, правильність висновків суду першої інстанції про звільнення Позивача з порушенням вимог законодавства про працю свідчить про обґрунтованість позиції останнього про необхідність задоволення позовних вимог шляхом поновлення його в Управлінні будівництва житла Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на посаді, рівнозначній посаді, яку обіймала ОСОБА_1 до звільнення. При цьому, на переконання судової колегії, такий спосіб захисту прав Позивача неможливий без скасування наказу від 08.06.2018 року №133, яким останнього було звільнено з роботи.

З урахуванням наведеного Окружний адміністративний суд міста Києва, зважаючи на регламентовані ст. 2 КАС України принципи адміністративного судочинства, а також практику Європейського суду з прав людини, вірно визначив оптимальний та всебічний у межах спірних правовідносин спосіб захисту та відновлення порушених прав ОСОБА_1

Тим більше, як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Головного КЕУ від 02.01.2019 року №1 ОСОБА_1 було поновлено за її згодою на рівнозначній посаді головного спеціаліста виробничо-технічного відділу управління будівництва, реконструкції та капітального ремонту військових об'єктів.

Посилання Апелянта на те, що вихід за межі позовних вимог (в частині скасування наказу) не було жодним чином обґрунтовано судом першої інстанції судовою колегією оцінюється критично, оскільки у своєму рішенні Окружний адміністративний суд міста Києва підкреслює, що правильне вирішення даного спору залежить від доведеності Відповідачем правомірності наказу про звільнення Позивача.

Твердження Головного КЕУ про пропуск ОСОБА_1 передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 04.07.2018 року ОСОБА_1 звернулася із вказаним позовом до Солом'янського районного суду міста Києва, який ухвалою від 11.07.2018 року відмовив у відкритті провадження, зазначивши, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Отримавши 27.07.2018 року копію даної ухвали (а.с. 11), Позивач 01.08.2018 року подав позовну заяву до Окружного адміністративного суду міста Києва, до якого, поряд з іншим, додав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Викладене, у свою чергу, свідчить, що протягом встановленого законом місячного строку Позивачем було реалізовано право на звернення до суду за захистом своїх прав, а відтак твердження Апелянта про пропуск Позивачем без поважних причин встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку є помилковим.

Доводи Відповідача про невідповідність поданої ОСОБА_1 позовної заяви вимогам ст. 160 КАС України (відсутність: реєстраційного номеру облікової картки платника податків, ціни позову, відомостей щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору, відомостей щодо вжиття заходів забезпечення доказів або позову, а також власного письмового підтвердження про неподання іншого аналогічного позову) судовою колегією відхиляються, оскільки, по-перше, на такі недоліки позовної заяви не вказувалося суду першої інстанції у ході розгляду ним справи, по-друге, приписи ст. 171 КАС України (щодо залишення без руху позовної заяви після відкриття провадження у справі) не можуть бути застосовані судом апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки судом першої інстанції правильно визначено, що розрахунок належної до стягнення на користь Позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, а жодних зауважень щодо правильності обрахованої суми учасниками справи не висловлено, колегія суддів здійснювала розгляд і вирішення даної справи у межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 14» березня 2019 року.