Справа № 200/11299/18-а
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 р. Справа№200/11299/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазарєва В.В., за участю: секретаря судового засідання Шемет Я.О., представників позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Словянськ адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 09.10.2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 09.10.2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11 вересня 2018 року відповідачем було проведено інспекційне відвідування позивача щодо додержання позивачем законодавства про працю. За результатами перевірки було складено акт № ДЦ 1049/553/АВ від 11.09.2018 року, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_4 та не встановленої особи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади. На підставі вказаного акту відповідачем було прийнято оскаржувану постанову від 09.10.2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Позивач не погоджується з вищевказаною постановою, оскільки вважає, що при накладенні штрафу не були зясовані і доведені обставини, які б свідчили, що в діях позивача наявні ознаки проступку, за який встановлена відповідальність, визначена статтею 265 КЗпП України. Позивач зазначив, що дійсно укладав трудовий договір з ОСОБА_4 01.03.2018 року та розяснив останній, що вказаний договір повинен бути зареєстрований в центральному органі виконавчої влади і тільки після цього вона зможе приступити до роботи. 02.03.2018 року ОСОБА_4 повідомила позивача, що її не влаштовує реєстрація договору, оскілки вона буде позбавлена пільг на дитину. У звязку з відмовою ОСОБА_4 позивач не зареєстрував вищевказаний договір та до роботи її не допустив. Отже, на думку позивача між ним та ОСОБА_4 не виникло та не існувало трудових відносин. Що стосується другого працівника (невстановлена особа), який зафіксований на відео, позивач зазначив, що йому невідома вказана особа, і що вона робила на робочому місці офіційно працевлаштованої ОСОБА_5 Вказана особа не була допущена до роботи саме позивачем. Отже, на думку позивача між ним та вказаною особою не існувало трудових відносин.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу від 09.10.2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року відкрито провадження у даній справі із визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. В ухвалі було запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження.

12 грудня 2018 року представником Головного управління Держпраці у Донецькій області подано відзив на позовну заяву із доказами в його обґрунтування. Відзив вмотивовано тим, що інспекційне відвідування проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. Також представником відповідача зазначено, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області у відповідності до вимог Порядку №295 на підставі наказу Головного управління Держпраці у Донецькій області від 06.09.2018 № 1064 протягом двох робочих днів з 10.09.2018 року , проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, нарахування та виплати заробітної плати. В ході інспектування встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 норм ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України, яке полягало у допуску до роботи двох працівників (ОСОБА_4 та особа на ім'я Юлія) без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, про що складено відповідний акт. На підставі акту відповідачем прийнято постанову від 09.10.2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Відповідач вважає, що дії та рішення щодо проведення інспекційного відвідування та накладення штрафу на позивача вчинені (прийняті) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому вимоги ФОП ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, в обґрунтування чого надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, в обґрунтування чого надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги та заперечення, дослідивши докази, суд встановив наступне.

06 вересня 2018 року начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області, відповідно до п.п. 1, 3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі письмового звернення громадянки ОСОБА_4 від 28.08.2018 року №П-376 видано наказ № 1064 про проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 92).

На підставі вищевказаного наказу видано направлення на перевірку від 06.09.2018 року № 701/04.3/15-14-12 про проведення інспекційного відвідування позивача з 10.09.2018 року, тривалістю два робочих дні (а.с. 62).

10.09.2018 року посадовими особами Головного управлінням Держпраці у Донецькій області, проведено інспекційне відвідування позивача щодо додержання вимог законодавства про працю та загальнообовязкового державного соціального страхування.

11.09.2018 року інспекторами Головного управлінням Держпраці у Донецькій області складено акт № ДЦ 1049/553/АВ про інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_3 у якому зафіксовано порушення з боку позивача вимог частин частини 1 статті 21, частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_4 особа на ім'я Юлія без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади (а.с. 102-106).

З урахуванням вищевказаного акту та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, Головним управлінням Держпраці у Донецькій області прийнято оскаржувану постанову від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн. за порушення вимог частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_4 та особа на ім'я Юлія без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади (а.с. 13).

Позивач оскаржує вищевказане рішення Головного управління Держпраці у Донецькій області, як таке, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства та не відповідає дійсності.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначається Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі Порядок № 295).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

У відповідності до пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема: за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту (пункт 3); за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів (пункт 6).

Судом встановлено, що 28.08.2018 року на адресу Головного управління Держпраці у Донецькій області надійшло звернення ОСОБА_4 щодо ненадання їй належно оформленої трудової книжки і не проведено з нею розрахунок з боку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 61). З метою отримання інформації щодо подання повідомлення про прийняття на роботу та звітування позивача по працівникам відповідачем надіслані запити до органів державної фіскальної служби та управління пенсійного фонду, на які отримана інформація (а.с. 58, 59, 60, 93).

Відповідно до положень п.п. 1, 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю та за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Таким чином, враховуючи наведене та беручи до уваги наявність відповідного звернення та інформації з ДФС та УПФ, суд дійшов висновку, що інспекційне відвідування проведено на підставі та в межах повноважень, що визначені нормами чинного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 по справі №818/584/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 по справі №697/2073/17 та постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі №804/2806/17.

Стосовно суті встановленого порушення законодавства про працю, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012 року, відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», іншими актами законодавства.

Частиною 3 статті 24 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, згідно письмових пояснень ОСОБА_4, вона працювала у ФОП ОСОБА_3, отримувала заробітну плату, підпорядковувалась графіку роботи магазину, на час інспектування трудова книжка їй не повернута, розрахунок не проведений, факт здійснення нею роботи продавця можуть підтвердити працівники магазинів (а.с. 67).

Згідно наданих пояснень ОСОБА_3, ОСОБА_4 у серпні 2018 року стажувалася у відділі на другому поверсі. Позивач зазначив, що ОСОБА_4 не працювала, а декілька днів вникала у роботу (а.с. 69-71).

Допитана у якості свідка ОСОБА_4 підтвердила вищевикладені пояснення та зазначила, що дійсно працювала продавцем аксесуарів у ФОП ОСОБА_3А в крамниці «Жемчужина».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» пояснив, що фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору тільки в тому випадку, якщо працівника допущено до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу.

У відповідності до приписів ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний:

1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Статтею 48 КЗпП встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Згідно ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення», студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), па підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених /договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов'язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенції. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки.

Суд зазначає, що ні під час проведення інспекційного відвідування, ні в процесі розгляду справи про накладення штрафу, ні до суду позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин щодо укладення договору про проходження стажування. Також, відсутні докази того, що вищевказаний працівник є студентом вищого чи учнем професійно-технічного навчального закладу або що вказана особа зареєстрована як безробітна, як і відсутні індивідуальна програма стажування, договір про стажування, робочі навчальні плани і програми. Не надано також і наказ про стажування вказаних осіб із зазначенням місця проходження стажування, спеціальності (кваліфікації) або професії (кваліфікаційного рівня) стажиста, режимом стажування, а також керівника стажування.

Згідно приписів КЗпП України, робота з випробувальним терміном є формою трудових відносин. Згідно з нормами КЗпП України стажування є підставою для прийняття на роботу, водночас, нормами ЦК України, які регулюють договірні правовідносини, стажування перед укладенням договору не передбачено, а також це суперечить правовій природі договірних правовідносин.

Приймаючи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд зазначає, що між позивачем та ОСОБА_4 були наявні ознаки трудових відносин без оформлення останніх у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, оскільки останні виконувала роботу за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 р. № 327, а саме продавця.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 111 690,00 грн. за порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади є обґрунтованою, оскільки складена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що регулюють спірні правовідносини, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Стосовно допуску до роботи особи на ім'я Юлія без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади, суд зазначає наступне.

Згідно висновків акту інспекційного відвідування, особа на ім'я Юлія, пояснила в усній бесіді, що тимчасово працює неофіційно у ФОП ОСОБА_3 з 01.09.2018 року, процес її роботи з клієнтами зафіксовано засобами відеофіксації.

Отже, судом встановлено, що доказом допуску особи на ім'я Юлія до роботи є відеозапис.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 73 КАС України).

За приписами статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини 1, 3 статті 90 КАС України).

Враховуючи наведені приписи чинного процесуального законодавства, суд критично ставиться до наданого відповідачем, у якості доказу порушення позивачем законодавства про працю, відеозапису, оскільки останній взагалі не свідчить про допуск ФОП ОСОБА_3 особи на ім'я Юлія до роботи без оформлення трудових відносин. Більш того, на відеозапису відсутні обставини, які зафіксовані у акті інспекційного відвідування, а саме: 1) відсутні пояснення особи на ім'я Юлія про її роботу у ФОП ОСОБА_3; 2) відсутня процес роботи останньої з клієнтами.

Також суд вважає неприпустимим той факт, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області не встановлено особу, яка на їх думку була допущена до роботи, що фактично позбавляє можливості перевірити викладені у акті обставини.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги наведене суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено порушення позивачем вимог статті 24 КЗпП України в частині допуску до роботи особи на ім'я Юлія без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади, оскільки не надано суду належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин.

Таким чином, постанова Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 111 690,00 грн. за порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи особи на ім'я Юлія без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади є необґрунтованою та підлягає скасуванню, оскільки складена не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що регулюють спірні правовідносини, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 вказаної статті).

Враховуючи часткове задоволення позову, судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 09.10.2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09.10.2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС в частині накладення штрафу у розмірі 111 690,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Донецькій області (місцезнаходження: вулиця Прокофєва, будинок 82, місто Покровськ, Донецька область, 85302, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_1, 85400, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1116 (одна тисяча сто шістнадцять) гривень 90 копійок.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини 25 лютого 2019 року.

Повне судове рішення складено 07 березня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Лазарєв В.В.