Справа № 160/721/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Справа № 160/721/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити певні дії, -
24.01.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, управління, відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вважає протиправними дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, бо відсутні передбачені законом підстави для цього. Тим більше, що управління у відповіді від 26.10.2018 року зазначило, що після надання ним довідки МСЕК йому було поновлено виплату пенсії, та борг по її виплаті за спірний період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, становить 4683,87 грн. З огляду на це, за твердженнями позивача, починаючи з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, він не отримав пенсію по інвалідності з вини відповідача. Таким чином, ОСОБА_1 пояснює, що невиплачені йому суми пенсії мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.
З урахуванням цього, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом його порушеного права на отримання пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року.
Ухвалою суду від 28.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, у відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України. Також, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову).
У встановлений судом строк 15.02.2019 року відповідач, заперечуючи проти позову, надав відзив на позов за вх. № 8217/19, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, та отримує пенсію по інвалідності. Так, за поясненнями відповідача, на підставі виписки з акта огляду МСЕК про встановлення третьої групи інвалідності, термін дії якої, встановлено з 26.04.2016 року до 01.05.2017 року, позивачу виплачувалась пенсія по інвалідності по 30.04.2017 року. А з 01.05.2017 року виплату пенсії йому було припинено, бо закінчився термін дії довідки МСЕК. Після надання довідки МСЕК про встановлення інвалідності, з 25.07.2018 року позивачу було поновлено виплату пенсії. При цьому, відповідач зазначив, що за ним рахується борг по перерахунку позивачу пенсії з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, що становить 4683,37 грн. При цьому, пенсія виплачується позивачу щомісяця з 01.11.2018 року.
Також відповідач посилається на положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2018 року № 365» від 25.04.2018 року № 335, якими визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за твердженнями відповідача, при призначенні, перерахунку та виплаті пенсій Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяло в межах чинного пенсійного законодавства України.
З урахуванням цього, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Враховуючи положення ч. 3 та ч. 4 ст. 257, ст. 261, ст. 263 КАС України, суд розглянув цю адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, проаналізувавши норми чинного українського законодавства, прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 01.08.2014 року позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію, як інвалід третьої групи з дитинства. Факт внутрішнього переміщення позивача підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 19.01.2015 року № 928003266 та від 28.03.2016 року № НОМЕР_1.
Позивачу на підставі виписки з акта огляду МСЕК, що вбачається з довідки серії 12 ААА № 496611 про встановлення третьої групи інвалідності, проводились виплати пенсії по інвалідності по 30.04.2017 року. А з 01.05.2017 року виплату пенсії було припинено через закінчення терміну дії довідки МСЕК.
При цьому, за розрахунком відповідача, його борг по перерахунку та виплаті пенсії позивачу за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, становить 4683,87 грн.
З урахуванням цього, позивач вважає, що його право на отримання пенсії по інвалідності у період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року було порушено, тому, звертається до адміністративного суду за захистом свого порушеного права.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу протиправності дій відповідача щодо невиплати позивачу нарахованої пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року. Суд, вирішуючи спір по суті зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону, визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Відповідно до положень ст. 4, ст. 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких, надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
ОСОБА_2 регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.
Відповідно до ч. 2 ст. 46, ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
У свою чергу, ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначає підстави припинення та поновлення виплати пенсії.
Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
При цьому, відповідно до положень п. 4, п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Про затвердження Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та предявляється оригінал такої довідки.
Крім того, відповідно до п. 2, п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сімї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України, чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться.
Соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі:
1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;
2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї;
3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;
4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб;
5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.
Аналіз викладених вище норм вказує, що чинним законодавством України визначений вичерпний перелік підстав для припинення та поновлення виплати пенсії. Як було встановлено судом, та про що зазначалось вище, відповідач поновив позивачу виплату пенсії по інвалідності з 25.07.2018 року, розмір пенсійної виплати становить 1435,00 грн. Проте, відповідач визнав, що його борг по перерахунку та виплаті пенсії позивачу за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року, становить 4683,87 грн. Таким чином, дії відповідача щодо не виплати позивачу пенсії по інвалідності без наявних на те правових підстав є протиправними.
З огляду на викладене, доводи позивача щодо протиправності дій відповідача по не виплаті позивачу поновленої пенсії по інвалідності знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Водночас суд не бере до уваги посилання відповідача на положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2018 року № 365» від 25.04.2018 року № 335 та на те, що з 01.11.2018 року позивачу щомісяця виплачується пенсія по інвалідності, адже зазначена сума боргу відповідача перед позивачем станом на момент розгляду справи залишається невиплаченою, що підтверджується матеріалами пенсійної справи.
Також суд зазначає, що згідно з частинами першою та другою ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.
У відповідності до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Водночас ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин у справі (ст. 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обовязок субєкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обовязок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1, п. 3, п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій, або визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача - субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Приймаючи до уваги викладене вище, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги підтверджуються матеріалами справи та є обґрунтованими. Проте, враховуючи, що виплата пенсії за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року була поновлена відповідачем, але не виплачена позивачу, суд вважає за необхідне задовольнити повністю позовні вимоги ОСОБА_1 та в межах позовних вимог визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати позивачу пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі системного аналізу ст. 132, ст. 133 та ст. 139 КАС України, з урахуванням рішення суду про задоволення позову у повному обсязі, а також того, що ухвалою суду від 28.01.2019 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій адміністративній справі, тобто останній не поніс судових витрат у вигляді судового збору, судовий збір йому не відшкодовується.
Керуючись ст. ст. 90, 139, 241 - 246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 25.07.2018 року по 31.10.2018 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст рішення у повному обсязі складений 28.02.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька