Справа № 160/713/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Справа № 160/713/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -
24.01.2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 01.10.2017 року здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) пенсії по інвалідності, обчисленої з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, та виплатити різницю між належною до сплати та фактично виплаченою пенсією за період з 01.10.2017 року до моменту здійснення перерахунку.
В обґрунтування заявлених позовних ОСОБА_1 зазначив, що вважає протиправними дії відповідача щодо відмови йому у перерахунку пенсії у пятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року з 01.10.2017 року, відповідно до вимог ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з огляду на те, що він став інвалідом не під час проходження дійсної строкової служби при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. За твердженнями позивача, військовослужбовці та призвані на військові збори військовозобовязані користувались всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод, несли усі обовязки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР. Також позивач посилається на судову практику щодо правової позиції у подібних правовідносинах, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року у справі № 21-1887а15.
З урахуванням цього, позивач звернувся до суду за захистом свого права на перерахунок пенсії у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року на підставі ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Ухвалою суду від 28.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначений її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України. Також судом був встановлений відповідачу строк для подання відзиву на позов разом з доказами, наданими в обґрунтування відзиву (у разі заперечення проти позову).
У встановлений судом строк 20.02.2019 року відповідач надав суду відзив на позов, в якому, посилаючись на положення Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону СРСР «Про загальний військовий обовязок», зазначив, що позивач на час участі у ліквідації наслідків аварії Чорнобильської катастрофи у період з 04.05.1986 року по 25.07.1986 року не проходив дійсну строкову службу. Адже дійсну строкову службу він проходив у період з 17.11.1977 року по 14.11.1979 року. З огляду на це, за поясненнями відповідача, ОСОБА_1 не має права на перерахунок пенсії у п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, з 01.10.2017 року.
З урахуванням цього, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Враховуючи положення ч. 3 та ч. 4 ст. 257, ст. 261, ст. 263 КАС України, суд розглянув цю адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, проаналізувавши норми чинного українського законодавства, прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інвалідом ІІ групи захворювання, пов'язаного з участю в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
03.12.2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровські області з заявою щодо перерахунку його пенсії на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 851 від 15 листопада 2017 року з 01 жовтня 2017 року.
Проте, не погодившись з такими твердженнями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду, оскаржуючи відмову відповідача у проведенні йому перерахунку пенсії.
Тож спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу протиправності дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії у п'ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Перевіряючи відповідність закону вчиненої субєктом владних повноважень дії у спірних правовідносинах, та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок дій територіальних органів ПФУ при розгляді та вирішенні заяв фізичних осіб громадян з приводу призначення (перерахунку) пенсії визначений ст. 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та конкретизований нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1; далі за текстом Порядок №22-1), у силу яких рішення у формі протоколу за матеріалами звернення має бути прийнято протягом 10 днів з дня надходження заяви за формою згідно з Порядком №22-1.
Результати розгляду владним субєктом звернення громадянина з питання призначення пенсії у порядку ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ані за строком прийняття рішення, ані за процедурою, ані за формою волевиявлення закону не суперечать.
Суд не знаходить також і підстав для висновку про протиправність рішення відповідача, адже зважає на обставини звернення до Верховного Суду у порядку ст. 290 КАС України з поданням по справі № 820/1148/18 з приводу застосування ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
При винесені ухвали від 08.05.2018 року по справі № 820/1148/18 (адміністративне провадження № Пз/9901/33/18) Верховний Суд дійшов висновку, що ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що її дія (право на обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою) поширюється на осіб, які відповідають наступним критеріям: 1) особа брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або 2) особа брала участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, або 3) особа брала участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї. Таке право виникає у зазначених осіб лише за наявності у сукупності трьох умов (розширене тлумачення зазначеної статті без внесення змін до частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не допускається): 1) особа має статус особи з інвалідністю; 2) особа отримала статус особи з інвалідність виключно внаслідок участі у ліквідації відповідних наслідків та у військових навчаннях; 3) особа брала участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях лише під час проходження дійсної строкової служби.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, додатково до викладеного суд, проаналізувавши положення Закону СРСР «Про загальний військовий обовязок» від 12.10.1967 року, норми якого діяли на території УРСР під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, доходить до висновку, що участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році брали 3 категорії осіб, які, як за нормами Закону СРСР «Про загальний військовий обовязок», так і за нормами ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», підпадають під визначення військовослужбовця, а саме: 1) професійні військовослужбовці; 2) військовозобовязані під час участі у військових зборах, у тому числі і спеціальних; 3) військовослужбовці дійсної строкової служби.
Правило призначення пенсії у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, як мінімальна соціальна гарантія ст. 57 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у первісній редакції було запроваджено законодавцем саме для військовослужбовців дійсної строкової служби за призовом, позаяк з огляду на вік, тривалість страхового стажу, розмір оплати праці, особи цієї категорії (на відміну від перелічених вище інших категорій військовослужбовців) обєктивно не мали змоги претендувати на призначення соціальних виплат у фінансово розумному розмірі.
Існуючі на той час правила соціального забезпечення професійних військовослужбовців та військовозобовязаних, котрі постраждали внаслідок ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, передбачали призначення виплат, що суттєво перевищували розмір 5 мінімальних заробітних плат.
Лише поступова зміна правил соціального забезпечення цих осіб та суттєве підвищення рівня мінімальної заробітної плати викликало у цих осіб фінансовий інтерес до призначення пенсії у порядку ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Проте, суд не знаходить підстав для поширення на інші категорії військовослужбовців того правила, котре було запроваджено законодавцем саме для військовослужбовців дійсної строкової служби, адже це суперечить призначенню норми закону. З огляду на це, суд не бере до уваги посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 01.03.2016 року у справі № 21-1887а15, бо така визначала правову позицію суду при вирішенні конкретних спірних правовідносин.
Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний субєкт забезпечив реалізацію управлінської функції, відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.
Натомість, факт наявності порушеного субєктивного права позивача не знайшов свого підтвердження за результатами судового розгляду, що є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
Таким чином, під час розгляду справи суд не знайшов підстав для визнання протиправними дій відповідача. Тобто, відповідач діяв в рамках положень чинного законодавства, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, на підставі та у межах, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; неупереджено; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, не запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована така відмова; своєчасно, тобто, протягом розумного строку.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
З урахуванням викладеного вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цього адміністративного позову у повному обсязі.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі системного аналізу ст. 132, ст. 133 та ст. 139 КАС України, з урахуванням рішення суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, а також того, що на підставі п. 10 та п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач, як громадянин, що віднесений до 1 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інвалід ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, позивач не поніс судових витрат у вигляді судового збору, тому такі з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не стягуються. Підстави звільнення позивача від сплати судового збору підтверджуються копіями посвідчень особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 серії А № 109563 С, дата видачі 15.02.2008 року, та інваліда війни № 057180, дата видачі 10.01.2008 року.
Керуючись ст. ст. 77, 90, 132, 139, 241-246, 255, 263, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст рішення у повному обсязі складений 28.02.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька