Справа № 440/258/19
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/258/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кисличенко О.В.,

представника відповідача - Масюк П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

22.01.2019 ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), а саме просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС в Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 № Ф-33606-17 у сумі 15819,54 грн зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені, надіслану на ім'я ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що вимога ГУ ДФС в Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 № Ф-33606-17 є протиправною та підлягає скасуванню. За доводами позивача, особа, яка провадить адвокатську діяльність, вважається самозайнятою особою та є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником у межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. Позивач указує, що з 19.11.2014 по 31.08.2018 працював на посаді начальника юридичного відділу ТОВ "ПМК 2000", тому отримання права на зайняття адвокатською діяльністю відбулося саме в статусі "найманого працівника", що підтверджується витягом із трудової книжки позивача. Також зазначено, що нарахування та стягнення єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування як з самозайнятої особи за ці періоди є незаконним. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що на момент отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, позивач в порядку пункту 3 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки" перебував у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку. Тому перебуваючи у трудових відносинах та маючи статус найманого працівника, позивач не отримував доходу ні в якості самозайнятої особи, ні за місцем роботи (у зв'язку з чим була відсутня база для нарахування ЄСВ).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/258/19,

призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.02.2019.

13.02.2019 до суду відповідачем надано відзив на позов у якому зазначено, що відповідно до статті 4 Закону № 2464-VI, обов'язки платника єдиного внеску виникають з початку провадження відповідної діяльності. Указано, що заява від позивача про зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від позивача не надходила. Відповідачем зазначено, що позивач відповідно до підстав для зайняття адвокатською діяльністю визначених чинним законодавством, здійснював адвокатську діяльність, а тому мав обов'язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розумінні Закону № 2464-VI. За твердженням відповідача, органом доходів і зборів проведено розрахунок єдиного внеску та надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 № Ф-33606-17 відповідно до положень чинного законодавства /а.с. 38-42/.

19.02.2019 за клопотанням позивача відкладено розгляд справи на 07.03.2019.

07.03.2019 до суду позивачем надано заяву про перенесення розгляду справи, призначеного на 07.03.2019 у зв'язку з тим, що позивач у наслідок хвороби не має можливості прибути у судове засідання /а.с. 53/.

Суд зазначає, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження обгрунтування заяви.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

З огляду на викладене, заява позивача про перенесення розгляду справи не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні 07.03.2019 представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 13.11.2018 ГУ ДФС у Полтавській області винесено вимогу № Ф-33606-17 згідно з якою відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів ГУ ДФС у Полтавській області вимагає сплатити борг (недоїмку) у сумі 15819,54 грн /а.с. 11/.

Позивачем 03.12.2018 направлено до ДФС України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 № Ф-33606-17 /а.с. 12/.

Рішенням ДФС України від 03.01.2019 № 272/6/99-99-11-05-02-75 за результатами розгляду скарги вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 № Ф-33606-17 ГУ ДФС у Полтавській області залишено без змін, а скаргу фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю ОСОБА_2 від 03.12.2018 № б/н - без задоволення /а.с. 18-20/.

Не погоджуючись із вимогою ГУ ДФС у Полтавській області від 13.11.2018 № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 -1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з підпунктом 14.1.226. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Питання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (надалі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Суд зазначає, що 24.06.2016 ОСОБА_2 видано в Раді адвокатів Полтавської області свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1527.

Крім того, відповідно до інформації, зазначеної у листі Ради адвокатів Полтавської області № 13/2-19 від 01.02.2019 з моменту отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 не зупиняв право на заняття адвокатською діяльністю /а.с. 26/.

Водночас позивач зазначає, що своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовує не як самозайнята особа, та вказує, що з 19.11.2014 працював начальником юридичного відділу ТОВ "ПМК-2000".

Також за доводами ОСОБА_2 перебуваючи у трудових відносинах, маючи статус найманого працівника, позивач не отримував доходу ні в якості самозайнятої особи, ні за місцем роботи (у зв'язку з чим була відсутня база для нарахування ЄСВ).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до довідки ТОВ "ПМК-2000" ОСОБА_2 дійсно працював начальником юридичного відділу у ТОВ "ПМК-2000" з 19.11.2014 (наказ № 33-К від 19.11.2014) та знаходився у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 25.11.2014 по 01.09.2015 (наказ № 35-К від 25.11.2014). Згідно з наказом № 17-К від 02.09.2015 знаходився у декретній відпустці по догляду за дитиною до 6 років з 02.09.2015 по 02.09.2018. Згідно з наказом №20-К від 30.08.2018 ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням з 31.08.2018 /а.с. 17/.

Згідно інформації, яка викладена у листі ГУ ПФУ в Полтавській області від 08.02.2019 № 2186/07-23 станом на 07.02.2019 в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_2 наявні відомості щодо нарахованого єдиного соціального внеску, що подавалися ТОВ "ПМК-2000" у складі звітності за листопад 2014 року. Сума нарахованого єдиного внеску, утриманого із заробітку складає - 16,92 грн. Крім того, зазначено, що інші відомості щодо нарахування ТОВ "ПМК-2000" заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на заробітну плату ОСОБА_2 за період 2014-2018 років в реєстрі застрахованих осіб відсутні /а.с. 47/.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено сплату роботодавцем - ТОВ "ПМК-2000" щомісячно єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за найманого працівника - ОСОБА_2

Відповідно до розрахунку суми боргу єдиного внеску, наданою до суду відповідачем /а.с. 28-29/ сума боргу з єдиного внеску за 2017 рік становить 8448,00 грн та за 1-3 квартал 2018 року - 7371,54 грн.

З урахуванням вищенаведених норм права, суд дійшов висновку про те, що, не зважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, платник єдиного внеску визначений пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому базу нарахування єдиного внеску зобов'язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження незалежної діяльності.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_2 не було сплачено єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Стосовно посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17, суд зазначає наступне.

Так у зазначеній постанові Верховним Судом викладено правовий висновок щодо обов'язку сплати єдиного внеску адвокатом, який є найманим працівником та право на заняття адвокатською діяльністю якого зупинено.

Водночас як вище зазначено, згідно з інформацією наданою Радою адвокатів Полтавської області з моменту отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2 не зупиняв право на заняття адвокатською діяльністю /а.с. 26/.

Таким чином, правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи викладене, відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 250, 260, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 39461639) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються у відповідності до пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року).

Повний текст рішення складено 12.03.2019.

Суддя С.О. Удовіченко