Справа № 320/122/19
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року № 320/122/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Бучанська виправна колонія № 85", Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Бучанська виправна колонія № 85", Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд:

- зобов'язати Державну установу "Бучанська виправна колонія № 85" видати ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення з урахуванням недосплаченої суми коштів у сумі 1781,55 крб. (подвійна оплата праці - 7,10 крб. х 2 = 14,20 крб.; оплата праці в третій зоні небезпеки 14,20 крб. х 5 = 71,00 крб.; за роботу в зоні відчуження 09.05.-18.05.1986 премія в розмірі 690 крб.; одноразова винагорода за гранично отриману дозу радіації - 1000,00 крб.; добові за 09.05.-18.05.1986 - 3,5 крб.; кошти на харчування - 2,85 крб.);

- визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 17.12.2018 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1;

- зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням недосплаченої суми коштів у сумі 1781,55 крб. (подвійна оплата праці - 7,10 крб. х 2 = 14,20 крб.; оплата праці в третій зоні небезпеки 14,20 крб. х 5 = 71,00 крб.; за роботу в зоні відчуження 09.05.-18.05.1986 премія в розмірі 690 крб.; одноразова винагорода за гранично отриману дозу радіації - 1000,00 крб.; добові за 09.05.-18.05.1986 - 3,5 крб.; кошти на харчування - 2,85 крб.);

- зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області встановити пенсійні виплати ОСОБА_1 з урахуванням перерахованої заробітної плати за час роботи в зоні відчуження з моменту звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, інвалідом II групи, внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, у зв'язку з чим має право на відповідні пільги, встановлені законодавством України. Так, позивач зазначає, що з 01.01.2012 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає проведення з січня 2012 року перерахунку пенсій для осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986-1990 роках та які визнані інвалідами. Позивач стверджує, що оскільки на час, коли відбулась аварія на Чорнобильській АЕС, він працював в Бучанській виправній установі №85 у званні старшого лейтенанта, у зв'язку з чим був відряджений до зони відчуження, де безпосередньо брав участь у ліквідації наслідків зазначеної катастрофи з 09.05.1986 по 18.05.1986, де під впливом іонізуючого випромінювання втратив здоров'я, отримав невиліковну фізичну і психологічну недугу, внаслідок чого став інвалідом, він має право на належне пенсійне забезпечення, однак відповідачі протиправно відмовили йому у цьому, чим позбавили передбачених законом гарантій.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача ,- Державної установи "Бучанська виправна колонія № 85", відзиву на позовну заяву, заперечень проти позову, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надіслав.

Представник відповідача,- Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, у письмовому відзиві поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивач жодної довідки до управління не подавав та із заявою про перерахунок пенсії не звертався, а отже пенсійний орган не міг відмовити йому у цьому, з чого випливає, що ця вимога є передчасною. Також, представник наголошував на тому, що своїм твердженням про звернення з такою заявою до пенсійного органу, а також заявленою позовною вимогою про скасування рішення, яке не приймалось, позивач вводить суд в оману.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача, де зазначено аналогічні доводи, які викладені в позовній заяві.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС І категорії, особою з інвалідністю II групи, внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням особи яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії І серії НОМЕР_1, виданим Київською облдержадміністрацією 12.03.1996, вкладкою до нього НОМЕР_2 та посвідченням серії НОМЕР_3.

У 1986 році, коли відбулась аварія на Чорнобильській АЕС, позивач працював в Державній установі "Бучанська виправна колонія № 85" у званні старшого лейтенанта внутрішньої служби.

Відповідно до маршрутного листа, виданого Управлінням МВД України по Київській області від 12.12.2007 №20/Г-8, ОСОБА_1 при участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС знаходився в зоні відчуження, а саме, у період з 09.05.1986 по 18.05.1986, місце несення служби - місто Прип'ять, на підставі наказу №069-86, отримав дозу іонізуючого випромінювання, яка склала 26,2 бер.

В матеріалах справи наявна довідка Державної установи "Бучанська виправна колонія № 85" про заробітну плату (грошове забезпечення), одержану особою за роботу (службу) в зоні відчуження за період з 09.05.1986 по 18.05.1986 від 14.12.2018 року за №Г-150, відповідно до якої сума заробітної плати (грошового забезпечення) позивача за роботу (службу) в зоні відчуження за період з 09.05.1986 по 18.05.1986, із якої визначається пенсія, становила 504,89 крб. Зокрема, згідно розрахунку до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення), до грошового забезпечення для визначення пенсії позивача були включені:

- збережений середній заробіток за дні роботи (служби) в зоні відчуження з 09.05.1986 по 18.05.1986 у сумі 79,20 крб.;

- оплата праці за дні роботи (служби) в зоні відчуження з 09.05.1986 по 18.05.1986 у сумі 298,20 крб.;

- премії за діючими системами преміювання за роботу в зоні відчуження з 09.05.1986 по 18.05.1986 - 27,49 крб. + 100,00 крб.

З пояснень позивача, зазначених у позовній заяві вбачається, що вищевказану довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) від 14.12.2018 року за №Г-150 він подав до Ірпінського ОУПФУ у Київській області та просив здійснити йому перерахунок призначеної раніше пенсії з її урахуванням, однак пенсійний орган, рішенням від 17.12.2018, відмовив йому у цьому.

Однак, суд зазначає, що до позовної заяви, позивачем додано лише один лист Ірпінського ОУПФУ у Київській області датований 17.12.2018 №616/Г-03, відповідно до якого пенсійний орган надав ОСОБА_1 відомості про нараховані йому суми пенсій за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

Крім того, у відзиві на позовну заяву, представник пенсійного органу наголошував на тому, що протягом грудня 2018 року позивач жодної довідки до управління не подавав та із заявою про перерахунок пенсії не звертався, а відповідь від 17.12.2018 за №616/Г-03 Ірпінським ОУПФУ у Київській області була надана на заяву позивача від 03.12.2018 про видачу довідки про нараховану пенсію. На підтвердження вказаних тверджень, представник відповідача до відзиву додав копію заяви ОСОБА_1 від 03.12.2018 та копію відповіді пенсійного органу від 17.12.2018 №616/Г-03.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Згідно з частиною першою статті 54 Закону №796-XII пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

Частиною четвертою статті 15 Закону №796-XII передбачено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу першого пункту 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат.

Таким чином, право позивача на заробітну плату у підвищеному розмірі за період його роботи у зоні відчуження гарантоване державою шляхом видання нормативно-правових актів, розсекречених після 1986 року.

Після аварії на ЧАЕС 26.04.1986 Уряди колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом "таємно" щодо оплати праці осіб-ліквідаторів.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 13.04.2001 №03-3/1652-018-2 "Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986-1990 років осіб, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища" зазначено, що листом Держкомпраці УРСР від 13.06.1989 №10-769 повідомлено, що Рада Міністрів СРСР зняла гриф "таємно" з низки нормативних актів, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Після зняття грифа "таємно" та для "службового користування" стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів:

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 07.05.1986 № 524-156;

- розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 № 1031;

- постанови Ради Міністрів СРСР від 05.06.1986 № 655-195;

- постанови Ради Міністрів УРСР від 10.06.1986 № 207-7 та інші.

У вказаних нормативно-правових актах йде мова про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов'язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд зазначає, що базовим документом, який визначав порядок оплати праці ліквідаторам аварії на ЧАЕС, є постанова Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Професійних Спілок від 07.05.1986 №524-156 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції".

Так, пунктом 1 вказаної постанови було надано право керівникам підприємств та організацій проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах по усуненню наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, по підвищеним на 100 процентів тарифним ставкам (відрядним розцінкам) та посадових окладах, конкретні розміри яких встановлюються з урахуванням складності та терміновості виконуваних робіт.

Абзацом другим цього пункту було передбачено виплату військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які виконували службові обов'язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадових окладів та окладів за спеціальним званням в подвійному розмірі.

Абзацом третім цього пункту було передбачено особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, начальницькому та рядовому складу органів внутрішніх справ виплачувати крім того добові та забезпечувати їх безкоштовним харчуванням.

Пунктом 2 постанови Ради Міністрів УРСР від 08.05.1986 №168-5 "Про умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції" доведено до відома міністерств, відомств УРСР, облвиконкомів, Київського і Севастопольського міськвиконкомів про прийняття постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР, ВЦРПС від 07.05.1986 № 524-156, а пунктом 3 цієї постанови на міністрів, керівників відомств, голів обл. (міськ) виконкомів покладено персональну відповідальність за виконання зазначеної постанови.

У подальшому правовому регулюванні вказані положення постанови №524-156 зазнали змін та уточнень.

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР № 964-рс від 17.05.1986 "Про виділення Міненерго СРСР додаткового фонду заробітної плати" надано право голові урядової комісії з ліквідації аварії виплачувати працівникам, які відзначилися при виконанні особливо важливих і відповідальних робіт в залежності від небезпеки їх проведення одноразову винагороду в розмірі до 1000 руб; дозволено керівникам міністерств і відомств, які беруть участь у ліквідації аварії, за узгодженням з головою урядової комісії з ліквідації аварії проводити у виняткових випадках оплату праці працівників, зайнятих на зазначених роботах в III зоні небезпеки, в п'ятикратному розмірі у порівнянні з установленими діючим законодавством нормами, в II зоні - в чотирикратному і в I зоні - в трикратному розмірі (абзац перший). У тих випадках, коли працівник отримує максимально допустиму дозу радіації і в зв'язку з цим не допускається для подальшої роботи у вказаних зонах небезпеки, йому виплачується одноразова винагорода в розмірі п'ятикратної місячної тарифної ставки (посадового окладу), а особам офіцерського складу військових частин, офіцерського і начальницького складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - трьох місячних окладів грошового забезпечення за посадою і військовому або спеціальному званню, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, особам молодшого начальницького і рядового складу органів КДБ СРСР і внутрішніх справ - 500 руб., військовослужбовцям строкової служби і військовим будівельникам - 300 руб. (абзац другий).

Розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 23.05.1986 №1031-рс було поширено порядок та умови підвищеної оплати праці, передбачені розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964, на військовослужбовців, начальницький та рядовий склад органів внутрішніх справ. При цьому грошове забезпечення в підвищених розмірах виплачувалось виходячи з посадових окладів, а особам офіцерського і начальницького складу, прапорщикам і мічманам також з окладу на військовим або спеціальним званням (абзац перший).

Постановою Ради Міністрів СРСР, Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 05.06.1986 №665-195 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і попередженням забруднення навколишнього середовища", надано право керівникам міністерств і відомств та їх заступникам проводити оплату праці працівників, зайнятих на роботах по ліквідації наслідків аварії у відповідних зонах небезпеки, в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964. Оплата праці працівників, зайнятих на роботах у третій, другій і першій зонах небезпеки, проводилась відповідно у чотири, - три- і двократному розмірах, понад середньомісячну заробітну плату, виходячи з тарифної ставки (окладу), установленому за основним місцем роботи (абзац третій і четвертий пункту 1).

Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195 дозволено міністерствам і відомствам виплачувати працівникам, в тому числі військовослужбовцям військових частин і органів КДБ СРСР, військовозобов'язаним, призваним на збори, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, направленим на роботи, зазначені у пункті 1 цієї постанови, добові в розмірі 3 руб. 50 коп., а також забезпечувати їх безкоштовним триразовим гарячим харчуванням (з розрахунку 2 руб. 85 коп. на добу) та безкоштовним житлом.

Відповідні положення були передбачені наказом МВС СРСР від 26.05.1986 №0149, наказом МВС СРСР від 30.06.1986 №0189, яким вони були частково змінені та доповнені, іншими наказами МВС СРСР та МВС УРСР.

Постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 10.06.1986 №207-7 "Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та попередженням забруднення навколишнього середовища" доведено до відома міністерств, відомств УРСР, облвиконкомів, Київського і Севастопольського міськвиконкомів, республіканських комітетів, обласних і Київської міської ради професійних спілок про прийняття постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195, а пунктом 2 цієї постанови зобов'язано міністрів, керівників відомств, голів облвиконкомів, Київського та Севастопольського міськвиконкомів, голів республіканських комітетів, обласних та Київської міської ради профспілок забезпечити виконання зазначеної постанови.

Таким чином, після прийняття розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 964 робота працівників оплачувалась у кратному розмірі, виходячи з тарифної ставки за місцем роботи, без застосування підвищених на 100% тарифів та подвійного посадового окладу та окладу за спеціальними званнями згідно постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07.05.1986 №524-156.

Отже, вказані нормативно-правові акти не застосовуються одночасно, оскільки розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17.05.1986 № 964 для визначення зон небезпеки на території зони відчуження вводить нові умови оплати праці, замість попередніх, встановлених Постановою від 07.05.1986 № 524-156.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно обчислена позивачу оплата праці за дні роботи (служби) в зоні відчуження в 3-х (09.05., 11.05.-13.05., 15.05.-16.05, 18.05.1986) та 4-х кратному (10.05., 14.05., 17.05.1986) розмірі, оскільки за позивачем зберігалась середньомісячна заробітна плата за основним місцем роботи, а тому показник кратності для розрахунку оплати праці за роботу в зоні відчуження зменшувався на одиницю.

Права на додаткове нарахування цього самого грошового забезпечення у подвійному розмірі позивач не має, оскільки це суперечить наведеним нормам діючого на той час законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №377/522/16-а.

Щодо позовних вимог про нарахування, виплату та включення у довідку про грошове забезпечення за роботу в зоні відчуження з 09.05.1986 по 18.05.1986: одноразової винагороди за гранично отриману дозу радіації 1000,00 крб.; добових за 09.05.-18.05.1986 3,5 крб.; коштів на харчування 2,85 крб., суд зазначає, що вказані виплати не нараховувались та не виплачувались, у зв'язку з чим і відсутні підстави для включення їх у довідку.

Згідно з розпорядженням КМУ №1006-р від 25.11.1993, учасники ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС співробітники МВС, віднесені до першої категорії, а також ті, що отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 БЕР і більше, мають право на перерахування їх грошового утримання за період роботи в зоні відчуження із розрахунку посадових окладів і окладів за спеціальними званнями, що діяли в період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах, відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

Судом встановлено, що позивач отримав граничну дозу радіаційного опромінення 26,2 Бер.

Проте, жодних доказів, які б підтверджували відомості про виплату позивачу грошової винагороди за отриману гранично допустиму дозу радіаційного опромінення до матеріалів справи суду не надано.

Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначив, що одноразова винагорода за гранично отриману дозу радіації виплачена йому не була.

Так, виплата одноразової винагороди у розмірі до 1000 руб. проводилася за рішенням голови урядової комісії з ліквідації аварії і лише тим працівникам, які відзначилися при виконанні особливо важливих і відповідальних робіт згідно розпорядження РС СРСР №964 рс від 17.05.1986 та не поширювалася на працівників органів внутрішніх справ розпорядженням РМ СРСР №1031 рс від 23.05.1986.

Не була вона передбачена і розпорядженням Кабінету Міністрів України №1006-р від 25 листопада 1993 року, яким було дозволено МВС України перерахувати грошове забезпечення співробітників апарату МВС - учасників ЛНА на ЧАЕС, віднесених до категорії 1, а також тих, які отримали в 1986-1987 роках дозу опромінення в 25 бер і більше, за період роботи в зоні ЧАЕС, у кратних розмірах відповідно до зон небезпечності, де вони несли службу.

Розпорядженням РМ СРСР №964 рс від 17 травня 1986 року було передбачено виплату особам молодшого начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (до якого належав позивач) у розмірі 500 руб. лише в тому випадку, коли працівник отримує максимально допустиму дозу радіації в у зв'язку з цим не допускається для подальшої роботи у відповідних зонах небезпеки.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.06.1986 №665-195 виплата добових у розмірі 3 крб. 50 коп. дозволялась за рішенням міністерств та відомств.

Виплата грошової компенсації замість безкоштовного харчування з розрахунку 2 крб. 85 коп. за добу зазначеною постановою не передбачалась взагалі.

Таким чином, частина виплат не була передбачена чинним на той час законодавством, а інші не мали обов'язкового характеру і могли здійснюватися за наявності відповідних рішень органів управління.

Як слідує з довідки про грошове забезпечення позивача за спірний період, рішення про виплату йому зазначених вище спірних сум не приймались, оскільки ці виплати у розрахунковому листі не зазначені.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу на підставі розрахункових документів видано довідку від 14.12.2018 за №Г-150.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військкоматами).

Згідно пункту 2.1. розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (із змінами) для підтвердження заробітної плати за період до 30.06.2000 пенсіонером подається довідка про заробітну плату із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Таким чином, відповідач повинен видати позивачеві довідку про розмір грошового забезпечення за спірний період лише на підставі даних розрахункового листа.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постановах від 17 березня 2015 року у справі №21-11а15, від 15 грудня 2015 року у справі №2-а/576/29/14, Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року у справі №358/1179/17.

Як було встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось позивачем у відповіді на відзив, рішення про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 17.12.2018 Ірпінським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області не приймалось, у зв'язку з чим, позовна вимога позивача про визнання протиправним та скасування такого рішення задоволенню не підлягає за безпідставністю.

Позовні вимоги про зобов'язання Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням недосплаченої суми коштів у сумі 1781,55 крб. (подвійна оплата праці - 7,10 крб. х 2 = 14,20 крб.; оплата праці в третій зоні небезпеки 14,20 крб. х 5 = 71,00 крб.; за роботу в зоні відчуження 09.05.-18.05.1986 премія в розмірі 690 крб.; одноразова винагорода за гранично отриману дозу радіації - 1000,00 крб.; добові за 09.05.-18.05.1986 - 3,5 крб.; кошти на харчування - 2,85 крб.) та зобов'язання Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області встановити пенсійні виплати ОСОБА_1 з урахуванням перерахованої заробітної плати за час роботи в зоні відчуження з моменту звернення до суду, суд вважає передчасними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, виходячи з наведених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що відповідач при зазначенні відомостей про розмір заробітної плати позивача за період роботи у зоні відчуження діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до частини п'ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.