Справа № 0440/4886/18
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2019 року Справа № 0440/4886/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.,
при секретарі судового засідання Бурцевій Я.Е.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Володькіна С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Васильківського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - Васильківський РС ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області), в якій з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- скасувати рішення винесене Васильківським районним сектором ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області від 22.05.2018 року №1 про відмову в наданні дозволу ОСОБА_3 на імміграцію в Україну;
- зобов'язати ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.
В підготовчому засіданні замінено неналежного відповідача - Васильківський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на належного відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області, відповідач).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Васильківського РС ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області із заявою та пакетом документів відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" для отримання дозволу на імміграцію поза квотою, оскільки мати позивача є громадянкою України. Проте, Васильківським РС ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію". Позивач вважає таке рішення необгрунтованим та протиправним, оскільки єдиною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію є наявність судимості позивача. Проте, відповідачем не враховано, що ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання з випробуванням терміном на 1 рік. При цьому, частиною 6 статті 10 Закону України "Про імміграцію" чітко встановлено, що дозвіл не надається лише особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року. З огляду на наведене, позивач зазначає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 25.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Представник ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області надав до суду відзив на позов та уточнений позов, у яких просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що після отримання заяви позивача про надання дозволу на імміграцію, Васильківським РС ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області з метою з'ясування наявності чи відсутності підстав для надання або відмови у наданні такого дозволу, надіслано відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. 22.03.2018 року до відповідача надійшов лист від Управління СБУ у Дніпропетровській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6, а не пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», оскільки положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (в даному випадку - дітям громадян України). Позивач в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо зазначив недостовірні відомості про те, що до кримінальної відповідальності не притягувався. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості. Тому, на підставі отриманої інформації, відповідачем прийнято рішення 22.05.2018 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію ОСОБА_3 Отже, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.
27.08.2018 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 24.09.2018 року; 24.09.2018 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 24.10.2018 року; 24.10.2018 року продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та оголошено перерву до 05.12.2018 року для витребування додаткових доказів по справі; 05.12.2018 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 12.12.2018 року для надання можливості представнику позивача ознайомитись з поданими доказами; 12.12.2018 року оголошено перерву у підготовчому засіданні на 04.01.2019 року, у зв'язку з неявкою представників сторін; 04.01.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 16.01.2019 року для надання часу представнику позивача подати уточнену позовну заяву; 16.01.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 24.01.2019 року; 24.01.2019 року підготовче засідання перенесено на 05.02.2019 року, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді; 05.02.2019 року оголошено перерву у підготовчому засіданні до 13.02.2019 року для надання часу представнику позивача ознайомитись з матеріалами справи.
За письмовою згодою представників сторін розгляд справи по суті розпочато 13.02.2019 року після закриття підготовчого провадження.
В судовому засіданні 13.02.2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Жанатас, Казахстан та є особою без громадянства, що підтверджується довідкою №1242 від 12.11.2016 року (а.с. 23).
Мати позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою України (а.с.10-12).
23.01.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв'язку з тим, що мати є громадянкою України (а.с. 43).
22.03.2018 року відповідачем отримано лист від 10.03.2018 року №55/2-2241 стосовно особи без громадянства ОСОБА_3, у якому зазначено, що управлінням СБУ в Дніпропетровській області відповідно до пункту 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України», отримано інформацію, яка свідчить, що надавати дозвіл на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3, недоцільно на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», а саме за порушення ним Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зокрема, дії зазначено особи становлять загрозу національній безпеці України (а.с. 45).
22.05.2018 року Васильківським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення №1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 28).
Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Питання надання дозволу на імміграцію регулюється Законом України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок №1983).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію»:
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
На підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.
На підставі частини 5 статті 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:
2) копія документа, що посвідчує особу;
3) документ про місце проживання особи;
4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);
5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.
Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України «Про імміграцію»).
Для осіб, зазначених у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону, крім зазначених документів подаються копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (частина 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію»).
В судовому засіданні з'ясовано, що позивач має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції у зв'язку з тим, що його мати є громадянкою України. Позивачем подано необхідний пакет документів до уповноваженого органу.
У пункті 12 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам.
Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.
Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені частиною 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Так, дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону (частина 2 статті 10 Закону України «Про імміграцію»).
Як було встановлено в судовому засіданні, для з'ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем направлено запити до компетентних органів.
Листом Управління СБУ у Дніпропетровській області за вих. №55/2-2241 від 10.03.2018 року, повідомлено відповідача, що інформація, яка отримана Управління СБУ, свідчить про недоцільність надання дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».
Так, з метою перевірки вказаної інформації, судом витребувано в Управління СБУ у Дніпропетровській області письмові пояснення з доказами щодо конкретних обставин, на підставі яких зроблено висновок про недоцільність надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, та щодо конкретних дій позивача, які становлять загрозу національній безпеці України.
Супровідним листом від 19.11.2018 року №55/30-2747 Управлінням СБУ у Дніпропетровській області надано до суду довідку стосовно ОСОБА_3 №55/2-8386/дск від 15.11.2018 року на 2 аркушах з грифом обмеженого доступу "Для службового користування" (а.с. 73).
Судом у визначеному чинним законодавством порядку досліджено надану довідку та встановлено, що наведені у довідці факти свідчать про наявність підстав для висновку про недоцільність надання дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».
22.05.2018 року Васильківським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення №1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію»(а.с. 28), яке отримане позивачем 26.05.2018 року (а.с. 46).
Суд критично оцінює доводи представника позивача, що саме наявність у позивача судимості стала підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію та помилкове у зв'язку з цією підставою застосування у відмові пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» замість пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».
З цього приводу суд зазначає, що особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку є підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Проте, згідно з частиною 2 статті 10 Закону України «Про імміграцію», вказаний пункт не поширюється на осіб, зазначених у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону (діти громадян України).
Враховуючи ту обставину, що позивач є сином громадянки України, дія пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» на нього не поширюється.
Також, суд критично оцінює і посилання представника відповідача, що в заяві про надання дозволу на імміграцію позивач свідомо зазначив недостовірні відомості про те, що до кримінальної відповідальності не притягувався, внаслідок чого на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не може бути надано.
З цього приводу суд зазначає, що як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено дослідженими доказами, зазначення недостовірних відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію, не було підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну в оскаржуваному рішенні.
Отже, за наслідком розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що під час прийняття оскаржуваного рішення від 22.05.2018 року №1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_3 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому оскаржуване рішення скасуванню не підлягає.
Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 належить відмовити.
У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати на користь позивача відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду в повному обсязі складено 27.02.2019 року (у зв'язку з перебуванням судді у відпустці).

Суддя М.В. Бондар