Справа № 489/4291/17
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 р.м. ОдесаСправа № 489/4291/17

Категорія: 10.3.2 Головуючий в І інстанції: Тихонова Н.С.

Дата та місце ухвалення рішення: 13.12.2018 р. м. Миколаїв

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на окрему ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач-2), в якому просив: визнати неправомірними дії та рішення відповідачів щодо порушення статей 51, 53 спеціального Закону № 796-ХІІ в частині зменшення суми додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з 170,82 грн. до 145,20 грн., та зобов'язати відповідачів виконати певні дії для поновлення права позивача - перерахунку та виплати починаючи з 01.04.2015 року заборгованих щомісячних сум додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 щомісячного розміру - 170,82 грн.; визнати неправомірними дії та рішення відповідачів про відмову у зарахуванні до страхового стажу позивача 60 днів, визначених ч. 1 ст. 56 спеціального Закону № 796-ХІІ та довідки № 44 від 02.02.2017 року у пільговому обчисленні, та зобов'язати відповідачів виконати певні дії для перерахунку та виплати передбачених діючим законодавством виплат з урахуванням наявного на час виконання судового рішення стажу, збільшеного за Списком № 1 на 60 днів; визнати неправомірними дії та рішення відповідачів щодо зменшення законного розміру підвищення та порушення порядку обчислення заробітку застрахованого у солідарній системі ПФУ позивача, зазначених у ч. 2 ст. 56 та ст. 57 спеціального Закону № 796-ХІІ, та зобов'язати відповідачів виконати певні дії для поновлення права позивача - перерахунок виплати обчисленого в законному порядку щомісячного підвищення, яке відповідно спеціального закону становить: за 27 років роботи відпрацьовані понад 20 років: 27 відсотків заробітку за 2015 рік або 1728 грн.; за 28 років роботи відпрацьовані понад 20 років: 28 відсотків заробітку за 2016 рік; за 29 років роботи відпрацьовані понад 20 років: 29 відсотків заробітку за 2017 рік; зобов'язати відповідачів доплатити позивачу всю суму нарахованих на підставі діючих законодавчих актів, протиправно не виплачених за минулий час спеціальних виплат та компенсацію за затримку строків їх виплати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії та рішення Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області в частині недоплати ОСОБА_3 пенсії. Зобов'язано Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області здійснити перерахунок ОСОБА_3, який з 13.05.2008 року продовжує працювати, щомісячної доплати до пенсії, шляхом збільшення пенсії на 1 % його заробітку за кожний рік роботи понад 20 років, згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та провести відповідні доплати до пенсії за період з 01.01.2017 року, з врахуванням вже виплачених сум. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

26.10.2018 року, в порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позивач звернувся із заявою про визнання протиправними дій та рішень, вчинених відповідачем шляхом самоуправного повороту виконання судового рішення від 31.01.2018 року, які привели до порушення прав позивача на збільшення пенсії, підтверджених ухваленим на користь позивача рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі № 489/4291/17, яке набрало законної сили 03.03.2018 року.

За результатами розгляду заяви позивача Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено окрему ухвалу від 13 грудня 2018 року, якою заяву ОСОБА_3 задоволено, визнано протиправним розпорядження Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 19.09.2018 року за № 125424, якими позивачу здійснено перерахунок пенсії та встановлено її розмір на рівні 1549,96 грн. та 1754,37 грн., як такі, що порушують право ОСОБА_3 на належний перерахунок пенсії, підтверджений рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.01.2018 року у справі 489/4291/17, зобов'язано Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області вжити заходів для виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.01.2018 року у справі № 489/4291/17 та в місячний строк з дня отримання даної окремої ухвали повідомити Ленінський районний суд м. Миколаєва про результати вжитих заходів.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області подало апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати окрему ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про визнання дій відповідача-1 протиправними у повному обсязі, наголошуючи на неповному з'ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та порушення норм матеріального права. Так, апелянт, зокрема, посилається на те, що при первісному перерахунку пенсії позивача на підставі рішення суду у даній справі була допущена помилка, а саме такий перерахунок був здійснений без урахуванням вимог ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року, що було виявлено при перевірці пенсійної справи позивача Пенсійним фондом України. З огляду на викладене, апелянт вказує, що з 11.10.2017 року був здійснений повторний перерахунок пенсії позивача за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у даній справі та приведено розмір пенсії позивача у відповідність до норм чинного законодавства, а саме ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року. Такі дії, на думку апелянта, Інгульським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області здійснені цілком правомірно та вони не свідчать про не виконання рішення суду, а тому підстави для задоволення заяви позивача та визнання протиправними дій відповідача-1 відсутні.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи щодо апеляційного розгляду за їх участю, ухвалою від 11.02.2019 року, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Поряд з цим, 27.02.2019 року від апелянта надійшла заява про здійснення апеляційного розгляду справи за його участю.

Водночас, за правилами ч. 3 ст. 296 КАС України апеляційна скарга може містити клопотання особи про розгляд справи за її участі. За відсутності такого клопотання вважається, що особа не бажає брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Апелянт наданим наведеною статтею КАС України правом заявити клопотання про розгляд справи за його участю не скористався та в апеляційній скарзі не зазначив, що бажає брати участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вказані приписи ч. 3 ст. 296 КАС України, вважається, що апелянт не бажає брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а тому справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Колегія суддів зазначає, що можливість заявлення клопотання про розгляд справи в судовому засіданні після подання апеляційної скарги та призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження нормами КАС України не передбачена.

Крім того, колегія суддів враховує, що апелянтом жодним чином необґрунтовано заявлене клопотання про необхідність призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Водночас, за правилами ч. 2 ст. 311 КАС України якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для призначення справи до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні та задоволення заявленого апелянтом клопотання.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Вирішуючи спірне питання та приймаючи оскаржувану окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області під час виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у даній справі протиправно перерахувало позивачу розмір його пенсії, використавши норму законодавства, що набрала законної сили після призначення йому пенсії, звузивши при цьому обсяг його прав.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 372 КАС України встановлюється порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.

Так, вказаною статтею передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Виконання судового рішення може бути зупинене у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Звернення судових рішень в адміністративних справах до примусового виконання регулюється статтею 373 КАС України та передбачає можливість отримання виконавчого листа та його пред'явлення для виконання до відповідного органу виконавчої служби.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

За правилами ч.ч. 1-5 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов'язків, неналежного виконання професійних обов'язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у справі № 489/4291/17 задоволено частково позов ОСОБА_3, визнано неправомірними дії та рішення Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області в частині недоплати позивачу пенсії, зобов'язано Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області здійснити перерахунок ОСОБА_3, який з 13.05.2008 року продовжує працювати, щомісячної доплати до пенсії, шляхом збільшення пенсії на 1% його заробітку за кожний рік роботи понад 20 років, згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та провести відповідні доплати до пенсії за період з 01.01.2017 року, з врахуванням вже виплачених сум.

Наведене судове рішення в апеляційному порядку не оскаржено та набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного рішення суду, що набрало законної сили, Інгульським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області був здійснений перерахунок пенсії позивача та розмір пенсії позивача після такого перерахунку складав: з 01.01.2017 року - 7533,42 грн.; з 01.10.2017 року - 9198,38 грн.; з 01.12.2017 року - 9686,36 грн.

Зазначені обставини підтверджуються самим апелянтом.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи та зазначається апелянтом, за розпорядженнями від 19.09.2018 року Інгульським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області був здійснений повторний перерахунок пенсії позивача на підставі рішення суду у даній справі від 31.01.2018 року та розмір пенсії позивача визначений з 11.10.2017 року у сумі 1549,96 грн. та з 12.12.2017 року у сумі 1754,37 грн.

Обґрунтовуючи правомірність здійснення наведеного перерахунку пенсії позивача Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, посилається на те, що при первісному перерахунку пенсії позивача на підставі рішення суду у даній справі була допущена помилка, а саме такий перерахунок був здійснений без урахування вимог ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року, що було виявлено при перевірці пенсійної справи позивача Пенсійним фондом України. З огляду на викладене, апелянт вказує, що з 11.10.2017 року був здійснений повторний перерахунок пенсії позивача за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у даній справі та приведено розмір пенсії позивача у відповідність до норм чинного законодавства, а саме ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції цілком правомірно визнані протиправними рішення відповідача-1, прийняті на виконання рішення суду у даній справі, із застосуванням норм та вимог Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року з огляду на викладене.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційно тлумачення цієї норми надано у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб'єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Закон України № 2148-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який застосований відповідачем-1 при перерахунку пенсії позивача на підставі рішення суду у даній справі, набрав чинності 11.10.2017 року.

Поряд з цим, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2018 року у даній справі зобов'язано відповідача-1 здійснити перерахунок позивачу щомісячної доплати до пенсії шляхом збільшення пенсії на 1% його заробітку за кожний рік роботи понад 20 років згідно з ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та провести відповідні доплати до пенсії за період з 01.01.2017 року, тобто, до набрання чинності наведеного Закону України № 2148-VIII від 03.10.2017 року.

Так само з матеріалів справи вбачається, що пенсія позивачу була призначена до набрання чинності Закону України № 2148-VIII від 03.10.2017 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача-1 не було підстав для застосування при перерахунку пенсії позивача за рішенням суду у даній справі Закону України № 2148-VIII від 03.10.2017 року, що набрав чинності 11.10.2017 року.

Колегія суддів наголошує, що новий порядок щодо розрахунку пенсії, визначення пільг тощо, який встановлено новим законом, що не був чинним на момент призначення пенсії позивачу та на дату, з якої судом зобов'язано здійснити перерахунок пенсії позивача, не може бути застосований відповідачем-1 для здійснення перерахунку пенсії позивача. Проведення перерахунку пенсії позивача за рішенням суду у даній справі у наведений спосіб прямо суперечить ст. 58 Конституції України.

Посилання апелянта на те, що здійснюючи у вказаний спосіб перерахунок пенсії позивача останнім було виправлено помилку, що була допущена при первісному перерахунку пенсії позивача за рішенням суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем-1 не здійснено виправлення помилки в розрахунку, а проведено новий перерахунок пенсії позивача із застосуванням норм та положень Закону, що набрав чинності 11.10.2017 року.

Так само є безпідставними посилання апелянта на те, що порядок та строки нарахування пенсії можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання, оскільки за змістом вимог ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року вбачається, що такі вимоги цього Закону можуть бути застосовані для розрахунку пенсій, які призначаються після набрання чинності Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року. Так, ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції до 11.10.2017 року, було визначено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку. В свою чергу, Законом № 2148-VIII від 03.10.2017 року, вказану ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено у новій редакції та визначено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто, вказаним Законом доповнено умови розрахунку пенсії за ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Водночас, пенсія позивачу призначена до набрання чинності Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року, а тому ніяким чином не могла бути розрахована з урахуванням порядку, встановленого цим Законом. Також, рішенням суду у даній справі зобов'язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з 01.01.2017 року, тобто, так само до набрання чинності Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 року. Проте, всупереч рішення суду, відповідачем-1 повторно здійснено перерахунок пенсії позивача із застосуванням Закону № 2148-VII від 03.10.2017 року, зменшивши розмір пенсії позивача, що звузило вже набуті ним права, що суперечить і само змісту наведеного Закону, за правилами п. 2 Прикінцевих та Перехідних положень якого у разі якщо внаслідок перерахунку, проведеного відповідно до цього Закону, розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції цілком правомірно винесено окрему ухвалу відносно відповідача-1, а доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для повторного ухвалення окремої ухвали відносно відповідача-1 в порядку ст. 249 КАС України за клопотанням позивача, поданого в ході апеляційного розгляду справи. Так, колегія суддів наголошує, що за заявою позивача в порядку ст.ст. 249, 383 КАС України судом першої інстанції вже прийнята окрема ухвала, перегляд в апеляційному порядку якої і здійснюється судом апеляційної інстанції, підстави для прийняття повторної окремої ухвали під час розгляду апеляційної скарги на окрему ухвалу суду першої інстанції у апеляційного суду відсутні.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для накладення на відповідача-1 штрафу за клопотанням позивача, поданого в ході апеляційного розгляду справи, оскільки за правилами ст. 382 КАС України штраф за невиконання рішення суду накладається при встановленні судового контролю, проте судом апеляційної інстанції такого рішення не було прийнято, що виключає можливість застосування наведеного порядку. Норми ст. 169 КАС України, на які посилається позивач, не регулюють питання накладення штрафу за невиконання рішення суду. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом вже вжиті заходи з метою усунення протиправної поведінки відповідача-1 щодо виконання рішення суду, підстав для вжиття додаткових заходів при апеляційному перегляді окремої ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 249, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 383 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області - залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 14.03.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька