Справа № 2040/5419/18
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2019-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 р.Справа № 2040/5419/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Тацій Л.В.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2018, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 04.10.18 року по справі № 2040/5419/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_2

про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, Начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старший лейтенант поліції ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати незаконною бездіяльність Начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 щодо надання неповної та необґрунтованої відповіді ОСОБА_1 на скаргу на незаконні дії працівника патрульної поліції від 26.12.2017 р.;

зобовязати Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції надати повну та обґрунтовану відповідь ОСОБА_1 на скаргу на незаконні дії працівника патрульної поліції від 26.12.2017 р.;

зобовязати Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції провести службове розслідування стосовно відповідності займаній посаді та професійної придатності інспектора роти №4 батальйону №4 лейтенанта поліції ОСОБА_3

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, при винесенні рішення судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та порушено і неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме ст. 40 Конституції України, ст. 2 Закону України Про інформацію , п. 17 ч. б розділу IV Наказу Департаменту патрульної поліції від 29.12.2017 № 6443 Про внесення змін до Положення про Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, ст. 70 Закону України Про Національну поліцію, пп. 2.2.1 п. 2 розділу II Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 № 230 Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, п. 7 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 9, у. З ст. 46. ч. 2 ст. 77. ч.ч. 1, 3 ст. 242 КАС України у звязку з чим рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідач подав клопотання, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просив справу розглядати без участі представника відповідача.

Позивач подав до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи відкласти на іншу дату, посилаючись на незадовільний стан здоров'я, в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, виходячи з приписів ст 313 КАС України, враховуючи наявність доказів про вручення судової повістки позивачу, відсутність доказів на підтвердження обставин нзадовільно стану здоров'я позивача, а також прибуття в судове засідання його представника, вважає за можливо справу розглянути без участі позивача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 04.12.2016 відносно ОСОБА_1 інспектором патрульної служби поліції роти №4 батальйону №4 УПП м. Харкова ОСОБА_3 прийнято постанову серії АР №901851 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення із визначенням адмінстягнення у вигляді штрафу за порушення ч.1 ст. 122 КУАП у розмірі 255 грн.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 31.01.2017 (справа №640/19619/16-а) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії АР №901851 від 04.12.2016, складену відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122 КУпАП про застосування до нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.(а.с.10-11).

Позивач 26.12.2017 звернувся до в.о. начальника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 зі скаргою, та просив повідомити:

чи проводилась за вказаним фактом службова перевірка після винесення рішення суду, чи був притягнутий до відповідальності інспектор роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Харкові лейтенант поліції ОСОБА_3?

в разі не проведення службової перевірки, провести службову перевірку, щодо дій інспектора роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_3, який виніс незаконну постанову про накладення адміністративного стягнення серія АР № 901851 від 04.12.2016;

притягнути до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти №4 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_3 за порушення ЗУ «Про Національну поліцію», Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків;

відповідно до ч. 1, абз. 4, ст. 19 ЗУ «Про звернення громадян» подану скаргу розглянути за його участі або участю представника;

розглянути скаргу у термін, встановлений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян»;

письмово проінформувати про прийняте рішення негайно після його прийняття, а у випадку подовження строку розгляду - повідомити про це (а.с.14-15).

За результатом звернення, Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції на виконання вимог ЗУ «Про звернення громадян» листом від 01.02.2018 р. повідомив позивача, що розглядом не встановлено будь-яких фактичних даних, які б обєктивно свідчили на користь наявності законних підстав для ствердження задоволення окремих вимог авторів звернення, у звязку з чим його було визнано закінченим, наведені позивачем вимоги - такими, які лише частково підлягають задоволенню, а саме ті що викладені в п.п. 1, 2, 4, 5, 6 обґрунтованими і такими які підлягають задоволенню, вимога ж зазначена в п. 3 - безпідставною і такою, яка не підлягає задоволенню(а.с.12-13).

Вважаючи таку відповідь відповідача неповною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність вчинених дій та прийнятого ним рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Положеннями ст. 1 Закону України Про звернення громадян встановлено право громадян України звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 Закону України Про звернення громадян, скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про звернення громадян, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян).

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) ( ч. 1 ст. 15 Закону України Про звернення громадян).

Згідно із ст. 18 Закону України Про звернення громадян, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про звернення громадян, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що у скаргах на незаконні дії працівника поліції позивач просив Начальника УПП в Харківській області надати відповідь на 6 запитань. Однак, у відповіді на скарги відповідач не надав чіткої та обґрунтованої відповіді на кожне поставлене позивачем запитання, що і стало підставою для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав позивача.

Так, позивач зазначив, що у позовній заяві щодо необґрунтованості наданої відповіді позивач вказував, що при наданні відповіді відповідач жодним чином не врахував ті підстави, про які позивач зазначав у своїй скарзі, а саме те, що позивач просив провести службову перевірку (розслідування) з підстав неналежного виконання службових обовязків інспектором поліції, а також порушення вимог нормативних актів під час виконання службових обовязків. Однак, підставою для відмови у задоволенні скарги, відповідач зазначив лише про відсутність окремої ухвали суду (що є лише однією із підстав для проведення службового розслідування). У листі від 01.02.2018 р. відповідач жодним чином не зазначив, чому не було задоволено вимоги про проведення службової перевірки (розслідування) саме з підстави неналежного виконання інспектором поліції службових обовязків та порушення вимог чинних нормативних актів при виконанні службових обовязків.

Також, позивач зазначив, що у своїй скарзі він просив провести службову перевірку притягнути до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог законів України, Наказів МВС, та Конституції України саме на підставі пп. 2.2.1 п. 2.2 Порядку про проведення службового розслідування, однак, начальника УПП в Харківській області не звернув увагу на ті нормативні акти на які посилався ОСОБА_1 та безпідставно застосував зовсім інші положення відповідного пункту. Тобто, заступником начальника УПП в Харківській області при розгляді скарги не було застосовано ту норму права, яка підлягала застосуванню.

Щодо вказаних вище доводів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що скаргу позивача розглянуто 01.02.2018 року, тобто відповідь надана з додержанням строку розгляду скарг, визначених Законом України Про звернення громадян.

У відповіді, наданій позивачу, зазначено, що пункти 1,2,4,5,6 є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а пункт 3 є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Крім того, позивача повідомлено, що підстави для притягнення поліцейського до відповідальності відсутні. В свою чергу, у п. 3 скарги позивач просив притягнути до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти №4 батальйону №4 лейтенанта поліції ОСОБА_3 за порушення Закону України Про Національну поліцію, Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2.1. Інструкції про проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України № 230 від 12.03.2013 р. (в подальшому Інструкція) підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС (особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України) службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, повязані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Згідно з п.п. 2.2.1 п. 2.2. Інструкції, службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі: невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Пунктом 2.5 Інструкції передбачено, що підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в службових документах осіб РНС, матеріалах перевірок, письмових зверненнях громадян України, осіб без громадянства та іноземців, депутатських запитах та зверненнях народних депутатів України, повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.

Відповідно до Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, питання щодо необхідності проведення службового розслідування є дискреційними повноваженнями Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції є за своєю правовою природою виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень), а втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження цього органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

В листі від 01.02.2018 р. за вих. № Г-2331/41/14/01-2018 відповідач по справі повідомив ОСОБА_1, що розглядом його звернення не встановлено будь-яких фактичних даних, які б обєктивно свідчили на користь наявності законних підстав для задоволення, зокрема п. 3, який стосувався притягнення до адміністративної та дисциплінарної відповідальності інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_3 за порушення Закону України Про Національну поліцію, Наказів МВС та Конституції України при виконані своїх службових обовязків.

Наявність підстав для проведення службового розслідування позивач по справі повязував виключно з тим, що інспектором роти № 4 батальйону № 4 лейтенантом поліції ОСОБА_3 прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення серії АР №901851 від 04.12.2016, яка в подальшому скасована постановою Київського районного суду м. Харкова від 31.01.2017 (справа № 640/19619/16-а).

Вказане рішення місцевого суду обґрунтоване тим, що при винесенні оскаржуваної постанови в справі про адміністративне правопорушення, відповідачем порушено норми чинних нормативно-правових актів, вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані. Наведене свідчить про те, що наслідком порушення інспектором вимог чинного законодавства стало скасування його рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

В той же час, ця обставина не може слугувати безумовною підставою для проведення щодо цієї посадової особи службового розслідування та мати наслідком притягнення цієї особи до адміністративної та дисциплінарної відповідальності, оскільки службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником виключно у разі невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Права ОСОБА_1 фактично були поновлені рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31.01.2017 р. (справа № 640/19619/16-а), шляхом скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а в ході розгляду звернення позивача від 26.12.2017 р., з урахуванням вказаних у ньому доводів, відповідачем підстав для проведення службового розслідування та притягнення інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_3 до дисциплінарної та адміністративної відповідальності не встановлено.

При цьому, до дисциплінарної відповідальності поліцейського може бути притягнуто за порушення службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обовязків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. Встановлення цих обставини відбувається за наслідками проведення службового розслідування, крім випадків надходження до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення (п. 5 ст. 14 Закону України Про дисциплінарний статут Національної поліції України.

Враховуючи те, що службове розслідування стосовно інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_3 не проводилося та до органу поліції матеріалів про вчинення поліцейським адміністративного правопорушення, що складені в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення, відповідачем правомірно вказано про те, що п. 3 звернення (скарги на незаконні дії працівника патрульної поліції) позивача є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

При цьому, судом першої інстанції правомірно зазначено, що зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету ОСОБА_4 державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Щодо посилань позивачана те, що у відповіді зазначалось про задоволення п. 2, колегія суддів зазначає, що вказане питання дослівно викладено: В разі не проведення службової перевipки, провести службову перевірку щодо інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_3, який виніс незаконну постанову про накладення адміністративного стягнення серія АР №901851 від 04.12.2016.

Проведення службової перевірки стосовно працівника поліції чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до Прядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 р. № 930 та Інструкції з організації контролю за виконанням документів у Національній поліції України, затвердженої наказом МВС України від 13.06.2016 р. № 503, працівниками ГУ НП в області проводиться перевірка щодо встановлення наявності або відсутності дисциплінарного проступку в діях працівників ГУ НП в Харківській області.

У разі встановлення наявності дисциплінарного проступку в діях поліцейського, на підставі ст.ст.14, 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 р. № 2337-VIIІ, відповідно до Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затверджених наказом МВС України від 07.11.2018 р. № 893, призначається службове розслідування, за результатами якого винна особа підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності.

Судовим розглядом встановлено, що перевірка наявності ознак неправомірності дій працівника поліції ОСОБА_3 здійснено в ході розгляду звернення позивача відповідно до вимог Закону України Про звернення громадян.

За результатами проведеної перевірки підстав для проведення службового розслідування не встановлено.

У відповіді від 01.02.2018 р. заявнику розяснено, що його звернення, іменоване ним як скарга на незаконні дії працівника патрульної поліції, розглянуто в порядку, визначеному Законом України Про звернення громадян. З огляду на вимогу заявника розглянути звернення в його присутності, відбувався саме розгляд звернення, що відповідає вимогам ст. 18 Законом України Про звернення громадян.

Отже, під час надання відповіді ОСОБА_1 задоволено вимоги заявника саме щодо розгляду звернення, а не проведення службової перевірки.

Таким чином, відповідачем по справі у повному обсязі розглянуто звернення позивача та надано обґрунтовану відповідь щодо кожного з пунктів.

Доводи позивача з приводу ненадання чіткої та обґрунтованої відповіді на кожне поставлене позивачем запитання є безпідставними та спростовуються наведеними вище обставинами.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі ОСОБА_5 проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_6 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника.

Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого ним рішення.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 року по справі № 2040/5419/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_7
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови складено 14.03.2019 року