Справа № 826/4198/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4198/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Степанюка А.Г., Файдюка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Київського міського голови ОСОБА_4, треті особи: Директор Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гінзбург Валентина Григорівна, Міністерство охорони здоров'я України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач 1, ОСОБА_3) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київського міського голови ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач), треті особи: Директор Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гінзбург Валентина Григорівна (далі по тексту - третя особа 1), Міністерство охорони здоров'я України (далі по тексту - третя особа 2), в якому просив:

- скасувати Розпорядження №812 від 20 жовтня 2017 року про призначення Гінзбург Валентини Григорівни на посаду директора Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Також, до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач 2, ОСОБА_2) з позовом до Київського міського голови ОСОБА_4, в якому просив:

- скасувати Розпорядження від 23 жовтня 2017 року №812 від 20 жовтня 2017 року та всі інші, які стосуються призначення Гінзбург Валентини Григорівни, за результатами конкурсу, на посаду директора Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

- у відповідності до Закону України "Про державну службу" призначити новий конкурс на заміщення вакантної посади директора Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_2 про забезпечення доказів шляхом виклику та допиту у якості свідків ОСОБА_4, члена конкурсної комісії ОСОБА_6, члена конкурсної комісії ОСОБА_7, члена конкурсної комісії ОСОБА_8, члена конкурсної комісії ОСОБА_9, члена конкурсної комісії ОСОБА_10, заступника голови конкурсної комісії ОСОБА_11, голови конкурсної комісії ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20.

Позивач 2 - ОСОБА_2 не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при постановленні ухвали судом першої інстанції були не в повній мірі з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи та порушено норми процесуального права.

Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні посилаючись на правильність рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні заяв ОСОБА_2 про забезпечення доказів шляхом виклику та допиту в якості свідків ОСОБА_4, члена конкурсної комісії ОСОБА_6, члена конкурсної комісії ОСОБА_7, члена конкурсної комісії ОСОБА_8, члена конкурсної комісії ОСОБА_9, члена конкурсної комісії ОСОБА_10, заступника голови конкурсної комісії ОСОБА_11, голови конкурсної комісії ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, суд першої інстанції виходив з того, що жодних переконливих доводів щодо існування обставин, які свідчать про можливу втрату або складнощі у збиранні відповідного доказу в майбутньому та очевидних обставин, які свідчать про неможливість без вжиття додаткових заходів у подальшому допитати в якості свідків певних осіб, позивач 2 не навів.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Підстави та порядок забезпечення доказів визначений статтею 114 КАС України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 114 КАС України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Приписи ст. 115 КАС України визначають, що суд забезпечує докази допитом свідків, призначенням експертизи, витребуванням та оглядом доказів, у тому числі за місцем їх знаходження, забороною вчиняти певні дії щодо доказів та зобов'язанням вчинити певні дії щодо доказів.

Відповідно до пунктів 4-6 статті 116 КАС України у заяві про забезпечення доказів зазначаються: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Отже, для визнання заяви про забезпечення доказів поданою у відповідності з вимогами процесуального законодавства обов'язковим є наведення заявником обґрунтованих доводів щодо існування обставин, які свідчать про неможливість без вжиття додаткових заходів у подальшому витребування у певних осіб необхідних доказів та/або допитати осіб у якості свідків.

Колегією суддів враховується, що інститут забезпечення доказів є механізмом їх збору до судового розгляду та гарантує наявність доказів у справі на випадок, коли їх можна втратити. При цьому, неможливість надання (одержання) доказу повинна бути пов'язана із певними об'єктивними обставинами, зокрема майбутнім знищенням, зіпсуттям; ускладнення у наданні доказу може бути обумовлене обставинами, які вимагатимуть додаткових зусиль, витрати часу та коштів.

Зміст процесуального інституту забезпечення доказів полягає не в тому, щоб забезпечити певними доказами позивача, який не скористався можливістю отримати цей доказ самостійно та правом у встановленому порядку подати його до суду, і тим самим підмінити реалізацію позивачем своїх прав процесуальними діями суду, а в тому, щоб запобігти неможливості або складності надання цих доказів з огляду на загрозу їх знищення в подальшому у випадку, якщо суд визнає обґрунтованою необхідність надання цих доказів.

Тобто, з аналізу вказаних норм вбачається, що забезпечення доказів є спеціальним механізмом, який використовується для їх збереження. Підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення доказів є наявність підстав вважати, що надання потрібних доказів стане згодом неможливим або ускладненим. При цьому, отримання та дослідження певних доказів є безумовним для об'єктивного та всебічного вирішення спору.

Таким чином, заявник повинен довести обґрунтованість своїх побоювань, що подача відповідних доказів стане згодом неможливою або ускладненою. Суд не може здійснити заходи по забезпеченню доказів лише на підставі нічим не обґрунтованих побоювань суб'єкта доказування. Під особами, які мають право заявити про забезпечення доказів, маються на увазі суб'єкти доказування. Відтак, останні повинні довести обґрунтованість своїх побоювань, що подача відповідних доказів може стати неможливим або ускладненим. Суд не може здійснити заходи щодо забезпечення доказів лише на підставі нічим не обґрунтованих побоювань суб'єкта доказування.

Водночас, ані до суду першої, ані до суду апеляційного інстанції заявник не надав обґрунтованих письмових пояснень (доводів), які саме обставини, на його думку, будуть підтверджуватись чи спростовуватись за допомогою допиту свідків з огляду на заявлені підстави його позовної заяви та предмету доказування.

Крім того, заявником не зазначено жодних переконливих доводів щодо існування обставин, які свідчать про можливу втрату або складнощі у збиранні відповідного доказу в майбутньому та очевидних обставин, які свідчать про неможливість без вжиття додаткових заходів у подальшому допитати в якості свідків певних осіб, що свідчить про відсутність підстав для забезпечення доказів.

Не містяться такі обґрунтування та доводи і в апеляційній скарзі.

При цьому, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта, які містять посилання на загальні норми законодавства, не спростовуючи обґрунтування суду першої інстанції, що не є достатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості заяв ОСОБА_2 про забезпечення доказів, оскільки позивачем 2 не наведено обставин та фактів, підтверджених належними доказами, які свідчать про існування очевидної небезпеки знищення, приховування доказів чи інших обставин, які свідчили б про можливе ускладнення або неможливість отримання таких доказів у майбутньому.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача 2 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року та не можуть бути підставою для її скасування.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Степанюк А.Г.

Суддя Файдюк В.В.