Справа № 522/4921/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/4921/18
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В..

суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої разової грошової допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви (а.с. 39-43, 115-116), просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не виплати недоплаченої разової грошової допомоги, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як інваліду війни 2-ї групи за 2005-2008 роки в розмірі 11204 грн.; стягнути з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради недоплачену разову грошову допомогу, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як інваліду війни 2-ї групи за 2005-2008 роки в розмірі 11204 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2009 року по справі №2а-1400/09 суд зобов'язав Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради виплатити йому недоплачену разову грошову допомогу згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204,00 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2017 року по справі №2а-1400/09 було відмовлено у задоволені заяви про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду з зобов'язання виплатити грошову допомогу на стягнення з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради грошової допомоги на користь ОСОБА_2

18 листопада 2016 року державним виконавцем, у зв'язку з не виконанням боржником вимог виконавчого документу, направлено до Головного управління національної поліції в Одеській області повідомлення про вчинення злочину та, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», постановою від 01 грудня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання було закінчено, а виконавчий лист повернуто до суду, який його видав. Після надання скарги в квітні 2017 року до голови Національної поліції України на адресу позивача надано повідомлення від 24.05.2017 р., що кримінального порушення не вбачається та справу закрито.

В лютому 2017 року позивач звернувся безпосередньо до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо роз'яснення чому не виконується рішення суду, але отримав відповідь за якою невиконання судового рішення пов'язано з не перерахуванням Департаментом соціального захисту населення та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації на відповідні рахунки коштів у зв'язку з обмеженістю фінансових ресурсів. В листопаді 2017 року отримав відповідь від Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, в якій зазначено про відсутність фінансування та рекомендовано звернутись до управління Державної казначейської служби м. Одеси в порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому Постановою КМУ № 845 від 03.08.2011 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до Департаменту праці та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_2 недоплачену разову грошову допомогу згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення - скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що спір щодо права позивача на отримання недоплаченої разової грошової допомоги згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліда війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн., вирішений постановою Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2009 року у справі № 2а-1400/09, а тому суд першої інстанції мав закрити провадження у справі відповідно до ст. 238 КАС України. Порушенням норм матеріального права апелянт вважає те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що виконання судового рішення є можливим тільки після збільшення бюджетного фінансування.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2, посилався на те, що апелянтом не наведено конкретно в чому полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2009 року по справі №2а-1400/09 частково задоволено позов ОСОБА_2

Суд зобов'язав Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради виплатити ОСОБА_2 недоплачену разову грошову допомогу згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204,00 грн. (а.с. 10-11).

Також, вказаним рішенням відмовлено в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, щодо невиплати недоплаченої разової грошової допомоги згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2015 року ОСОБА_2 поновлено строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання за рішенням у справі № 2а-1400/09, та постановлено видати позивачу дублікат виконавчого листа (а.с. 50).

Відповідно до заяви від 09.03.2016 року дублікат виконавчого листа було подано на примусове виконання до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 51, 52). Виконавче провадження було відкрито 09.03.2016 року (а.с. 53), але в подальшому, 13.05.016 року, зупинено у зв'язку із направленням державним виконавцем заяви до Приморського районного суду м. Одеси про встановлення способу та порядку виконання рішення суду (а.с. 54). Оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2016 року було відмовлено у задоволенні заяви державного виконавця про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, постановою від 28.07.2016 року виконавче провадження було поновлене (а.с. 55). Постановами від 15.09.2016 року та від 03.10.2016 року, за не виконання рішення суду без поважних причин, на боржника - Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради були накладені штрафи (а.с. 57, 58). Постановою державного виконавця від 01.12.2016 року виконавче провадження було закінчено, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із направленням 11.11.2016 року державним виконавцем до ГУ НП в Одеській області повідомлення про вчинення злочину (а.с. 59).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення суду у справі № 2а-1400/09 шляхом зміни зобов'язання виплатити допомогу на стягнення цієї допомоги (а.с. 17, 61).

23.12.2016 року позивач направив до ГУНП в Одеській області заяву, в якій просив повідомити про відкриття кримінального провадження (а.с. 60), але відповідь на свою заяву не отримав. Аналогічне звернення було направлено 28.02.2017 року, але воно також залишилося без відповіді (а.с. 62).

На звернення позивача від 28.02.2017 року (а.с. 63), Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради листом від 17.03.2017 року повідомив про неможливість виконання постанови Приморського районного суду міста Одеси від 01.06.2009 року по справі №2а-1400/09 (а.с. 16, 64). Причиною невиконання зазначено відсутність коштів в державному бюджеті.

18.04.2017 року ОСОБА_2 подав скаргу до голови Національної поліції щодо не надання відповідей та інформації стосовно кримінального провадження за повідомленням державного виконавця про вчинення злочину (а.с. 17, 65), та 24.05.2017 року позивача поінформовано про відсутність ознак кримінального порушення та списання матеріалів звернення (а.с. 18, 67).

Також 18.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації із заявою щодо виконання судового рішення, оскільки Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради в листі від 17.03.2017 року, повідомив його щодо направлення запитів до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації про надання коштів в розмірі 11204 грн. для виконання судового рішення (а.с. 66). Відповідь на цю заяву позивач не отримав.

19.09.2017 року ОСОБА_2 звернувся до голови Одеської обласної державної адміністрації та просив сприяти у виконанні судового рішення (а.с. 19, 68). 25.10.2017 року Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації за дорученням Одеської обласної державної адміністрації, позивачу була надана відповідь, в якій, з посиланням на норми чинного законодавства, задля виконання судового рішення, йому рекомендовано звернутись до Управління Державного казначейства м. Одеси Головного управління ДКСУ в Одеській області (а.с. 20-21, 69-70).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання рішення суду не може бути виправдане відсутністю бюджетних видатків. Оскільки постанова Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2009 року у справі № 2а-1400/09 не була виконана, а встановлений в ній спосіб захисту порушених прав виявився не ефективним, суд першої інстанції, з посиланням на практику ЄСПЛ, дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 недоплаченої разової грошової допомоги, належної йому згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,як інваліду війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013 року, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. За приписами п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконавчі документи за рішеннями суду, які ухваленні до набрання чинності цим законом подаються до органу державної виконавчої служби.

У справі Soering vs UK (judgement of 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

У справі «Півень проти України» (29.06.2004 р., заява № 56849/00) Європейський суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

Невиконання рішення державного суду не може бути виправдане і відсутністю бюджетних видатків. У справі «Шмалько проти України» (20.07.2004 р., заява №60750/00) Європейський суд констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу.

Стаття 13 Конвенції містить правило, згідно з яким кожен, чиї права і свободи, викладені в Конвенції, порушуються, має право на ефективний правовий захист у відповідному національному органі, навіть якщо порушення вчинили офіційні особи. Тобто ст. 13 Конвенції гарантує наявність у національному праві засобів, які захищають переважно права і свободи, викладені у Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що невиконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2009 року у справі № 2а-1400/09 протягом майже десяти років обумовлено посиланням апелянта на відсутність фінансування з Державного бюджету України. Вчинення державним виконавцем таких виконавчих дій як: накладення штрафів за невиконання судового рішення, звернення з поданням про вчинення злочину, звернення до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, не призвели до фактичного виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта в цій справі на те, що виконання рішення суду про стягнення з державних органів, державних підприємств, установ та організацій регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». За приписами п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013 року, виконавчі документи за рішеннями суду, які ухваленні до набрання чинності цим законом подаються до органу державної виконавчої служби. За таких обставин, виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2009 року у справі № 2а-1400/09 підлягало примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, а не центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Проте, виконання судового рішення в примусовому порядку органами державної виконавчої служби виявилось не ефективним та не призвело до фактичного та повного відновлення прав позивач.

Тривале невиконання рішень, постановлених національними судами, є системною проблемою України, яка констатована в декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) (далі - справа Іванова), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції і вказав, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі Іванова. У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в межах процедури пілотного рішення одним з найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов'язково покладатиметься на національні органи влади.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обраний спосіб захисту прав позивача, зазначений в постанові Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2009 р. у справі №2а-1400/09, виявився не ефективним. З урахуванням вимог чинного законодавства ефективним способом захисту порушених прав позивача є саме стягнення з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 недоплаченої разової грошової допомоги згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліда війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки в цій справі відсутні обставини, за наявності яких суд може закрити провадження у справі, вичерпний перелік яких встановлений ст. 238 КАС України. Так у справі №2а-1400/09 протиправність дій апелянта обґрунтована не виплатою разової грошової допомоги згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 2-ї групи за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн., позивач просив зобов'язати відповідача вчинити певні дії, а в цій справі № 522/4921/18 позивачем вказані два відповідача, протиправність дій відповідачів обґрунтована не виплатою разової грошової допомоги до 05 травня за 2005, 2006, 2007, 2008 роки в сумі 11204 грн., яку суд зобов'язав виплатити, та заявлені вимоги про стягнення коштів.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 311, 315, 316, 322, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департаменту праці та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, стягнення недоплаченої разової грошової допомоги - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.03.2019 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Турецька І.О.