Справа № 640/21117/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 р.Справа № 640/21117/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Моісеєнко Олени Миколаївни на рішення Київського районного суду м. Харкова (головуючий суддя І інстанції Золотарьова Л.І.) від 17.12.2018 року (повний текст рішення складено 21.12.2018р.) по справі №640/21117/18

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора поліції 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Ріхтер Дар'ї Петрівни

про визнання дій протиправними, скасування постанови, закриття провадження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Інспектора поліції 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Ріхтер Дарії Петрівни, в якому просив:

визнати незаконними дії відповідача щодо винесення постанови серії ЕАВ №712471 від 04.11.2018 року відносно позивача про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення;

скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №712471 від 04.11.2018 року, складену відповідачем;

закрити провадження у адміністративній справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн. на підставі ч. 1 ст. 247 КпАП, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення;

відшкодування судових витрат покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 04.11.2018 року відповідачем винесено постанову серії ЕАВ №712471, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн. Позивач не погоджується з вказаною постановою та зазначив, що не порушував ПДР України та відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження його вини. Розгляд справи незаконно відбувся на місці зупинки автомобіля, він заперечував проти вчинення правопорушення, тому інспектор повинен був скласти протокол.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2018 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ №712471 від 04.11.2018 року за ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Справу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно позивача закрито.

Стягнуто з Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1300 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, представником позивача - адвокатом Моісеєнко Оленою Миколаївною, подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та витрат на правову допомогу та ухвалити нове, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на незаконність на необґрунтованість судового рішення, не з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що частково не погоджується із вказаним рішенням суду, а саме у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними дій інспектора поліції, а також стягнення витрат на правову допомогу лише у розмірі 1300 грн. Зазначає, що оскільки задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції фактично встановив порушення відповідачем вимог чинного законодавства України, зокрема, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», а тому помилково відмовив у задоволенні вимоги про визнання дій інспектора поліції незаконними. Висновки суду першої інстанції про правомірність розгляду справи про адміністративне правопорушення за місцем його вчинення є помилковими та суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, судом першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та помилково стягнув витрати на правничу допомогу лише у розмірі 1300 грн., а також стягнув дані кошти з Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, яке не є самостійною юридичною особою та не має власних рахунків.

В апеляційній скарзі скаржник також вказує, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу при написанні апеляційної скарги, які складають 5000 грн. та просив покласти їх на відповідача.

Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у спосіб та строки, з урахуванням особливостей розгляду справи даної категорії, визначених ст.268 КАС України.

07.03.2019 року до суду надійшла заява представника Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Крюкова Олександра Олександровича, в якій заявник просив відкласти розгляд справи на більш пізній строк до вирішення питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою представника відповідача.

Разом з тим, оскільки станом на час апеляційного розгляду до суду не надходило апеляційної скарги відповідача та провадження по ній не відкрито, приймаючи до уваги скорочені терміни розгляду справи встановлені ст. 286 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 04.11.2018 року Інспектором поліції 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Ріхтер Д.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №712471, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн.

Як вбачається із оскаржуваної постанови, 04.11.2018 року о 11 год. 30 хв. позивач, керуючи автомобілем «Mitsubishi Colt» д/н НОМЕР_3, по вул. Клочківська, 89 у м. Харкові порушив п. 8.5.1 ПДР України, а саме вимогу дорожньої розмітки 1.3.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю притягнення до адміністративної відповідальності та вважаючи, що дії відповідача щодо винесення постанови є незаконними, звернувся до суду із даним позовом, в якому також просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтвердженого належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог щодо визнання незаконними дій відповідача щодо винесення постанови, суд виходив з того, що відповідач мав право розглянути справу у скороченому провадженні та на місці вчинення правопорушення винести постанову у справі про адміністративне правопорушення без складення протоколу. Крім того, додаткові вимоги щодо визнання дій незаконними щодо складання оскаржуваної постанови не підлягають задоволенню в даному випадку, оскільки охоплюються вимогами щодо скасування постанови та закриття провадження у справі.

Крім того, виходячи з обґрунтованості та доцільності понесених витрат, суд дійшов висновку про стягнення з Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1300 грн.

Скаржником рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується. В апеляційній скарзі вказує, що частково не погоджується із вказаним рішенням суду, а саме у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконними дій інспектора поліції, а також стягнення витрат на правову допомогу лише у розмірі 1300 грн.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов'язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015р. за № 1395 (далі Інструкція).

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (п.4 розділ 1 Інструкції).

Пункт 1 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Отже, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що посадова особа органів Національної поліції наділена повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням ПДР України його учасниками, які реалізуються, зокрема, шляхом розгляду справ про адміністративні правопорушення у разі їх виявлення.

В свою чергу, у випадку встановлення під час судового розгляду справи відсутності факту скоєння особою адміністративного правопорушення, належним способом захисту порушених прав та інтересів особи, є скасування відповідної постанови у справі про адміністративне правопорушення у судовому порядку.

Щодо твердження скаржника на порушення ст.267 КУпАП, із посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року № 5-рп/2015, відповідно якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, колегія суддів зазначає наступне.

Скаржником неправильно розуміються поняття "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення" з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015 "У справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення", оскільки словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Крім того, Рішення Конституційного Суду України № 5-РП/2015, на яке посилається позивач, приймалось до внесення змін у статтю 258 КУпАП.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.05.2018 року у справі №759/12872/16-а (адміністративне провадження №К/9901/21507/18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог.

З приводу стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, скаржник не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування судових витрат, вважає, що судом неправомірно зменшено їх розмір та відшкодовано лише 1300 грн., замість заявлених 5000 грн.

Враховуючи приписи ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає, що правова оцінка правомірності рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1300 грн. не є предметом розгляду у даному апеляційному провадженні.

В свою чергу, перевіривши рішення суду в частині відмови у задоволенні частини вимог про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підстав доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 статті 134 КАС України).

Згідно п.п.1,2 ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження судових витрат на правову допомогу позивач надав копії: Договору №1НПЛ від 05.11.2018 року про надання правової допомоги; завдання №1 від 05.11.2018 року до вищевказаного Договору; Акту виконаних робіт від 12.11.2018 року; квитанції №36 від 12.11.2018 року; свідоцтва та посвідчення адвоката, а також оригінал Ордеру. Також під час судового засідання представник позивача надав копії Додаткової угоди №1 від 05.11.2018 року до Договору про надання правової допомоги.

Колегія суддів зауважує, що усі складені між позивачем та адвокатським об'єднанням документи (договір, додаткова угода, завдання, акт виконаних робіт) підписані ОСОБА_1, який одночасно виступав як клієнтом, так і виконавцем.

З наданих документів не можливо зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг, крім того вони не містять достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Так, в Акті виконаних робіт вказано, що виконавцем виконано роботу з написання та подання до суду позовної заяви, а також представництва інтересів клієнта у суді. Проте, в акті виконаних робіт не вказано час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та не наведено жодних розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги.

Крім того, в акті виконаних робіт від 12.11.2018 року позивач вказав, що послуги виконано якісно, в повному обсязі та у встановлений строк; претензій немає. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що судове засідання проведено 17.12.2018 року, тобто після складання вищевказаного акту.

Таким чином, оскільки визначені позивачем понесені витрати на правничу допомогу не підтверджені відповідними доказами, заявлена сума не є пропорційною до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що відповідач по справі є службовою (посадовою) особою саме Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, то правові підстави для стягнення коштів з Департаменту патрульної поліції відсутні.

Посилання скаржника на те, що Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції не є самостійною юридичною особою та не має власних рахунків, фактично стосуються порядку виконання рішення суду.

В зв'язку з чим, апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що відмовляючи позивачу в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про їх необґрунтованість.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції помилково не зазначив, що витрати на правову допомогу, згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, стягуються саме за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч.ч.1 -4 ст. 242 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає зміні, шляхом доповнення абзацу четвертого резолютивної частини рішення про те, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції.

З приводу вимог скаржника про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, що понесено позивачем при написанні апеляційної скарги, які складають 5000 грн., колегія суддів про їх необґрунтованість, виходячи на наступного.

Так, на підтвердження судових витрат на правову допомогу, скаржник надав копії: Договору №1НПЛ від 05.11.2018 року про надання правової допомоги; завдання №2 від 19.12.2018 року до вищевказаного Договору; Акту виконаних робіт № 2 від 20.12.2018 року; квитанції №22 від 20.12.2018 року; свідоцтва та посвідчення адвоката.

Колегія суддів зауважує, що усі складені між позивачем та адвокатським об'єднанням документи (договір, додаткова угода, завдання, акт виконаних робіт) підписані ОСОБА_1, який одночасно виступав як клієнтом, так і виконавцем.

З наданих документів не можливо зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг, крім того вони не містять достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Так, в Акті виконаних робіт вказано, що виконавцем виконано роботу з написання та подання до Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги на оскаржуване рішення суд.

Проте, в акті виконаних робіт не вказано час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та не наведено жодних розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги.

Крім того, в акті виконаних робіт від 20.12.2018 року позивач вказав, що послуги виконано якісно, в повному обсязі та у встановлений строк; претензій немає. В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга підписана 27.12.2018 року та подана до суду першої інстанції 04.01.2019 року, тобто після складання акту.

Таким чином, оскільки визначені скаржником понесені витрати на правничу допомогу не підтверджені відповідними доказами, заявлена сума не є пропорційною до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення вказаних сум.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 243, 250, 268, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моісеєнко Олени Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року по справі №640/21117/18 змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення у наступній редакції: "Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (вул. Шевченка, 315-А, м.Харків, 61033) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) витрати на правничу допомогу у розмірі 1300 (одна тисяча триста) грн. 00 коп."

В частині відмови в задоволенні адміністративного позову рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року по справі №640/21117/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець