Справа № 0540/9314/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року справа №0540/9314/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., за участю позивача особисто, представника відповідача Голуба П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 р. (у повному обсязі складено 22 листопада 2018 року у м. Слов'янськ) у справі № 0540/9314/18-а (головуючий І інстанції суддя Є.В. Череповський) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № ДЦ 743/554/АВ/П/ТД-ФС від 30.08.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24.09.2018 року звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати протиправною і скасувати постанову заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області від 30 серпня 2018 року № ДЦ 743/554/АВ/П/ТД-ФС від 30.08.2018 року про накладення на неї штрафу у розмірі 111690, 00 грн. (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 0540/9314/18-а адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці в Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ 743/554/АВ/П/ТД-ФС від 30.08.2018 року.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 96-100).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на п. 2 Постанови № 509 та п. 2 Порядку № 295, зазначає що така форма перевірки як інспекційне відвідування обумовлено необхідністю реалізації ст. 259 КЗпП України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Вказує на те, що судом першої інстанції не встановлено чи дійсно фізична особа ОСОБА_2 має право, свободу чи інтерес про захист яких остання просить суд, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Також, судом без дотримання встановленого нормами КАС України порядку здійснена заміна неналежного позивача.

Апелянт звертає увагу на те, що Управлінням Держпраці притягнуто до відповідальності ФОП ОСОБА_2 за порушення положень КЗпП України та накладено фінансову санкцію, як наслідок, спірні правовідносини не можуть належати до категорії справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративно-господарської відповідальності. Крім того, вказує, що судом не взято до уваги відеозапис проведеного інспекційного відвідування, на якому зафіксовано порушення ФОП вимог трудового законодавства.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, надав пояснення аналогічні за змістом додатковим поясненням, поданим в письмовому вигляді 05.03.2019 року.

Позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, надала відзив, а також пояснила, що з 27.02.2019 вона виключена з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців (а.с. 133).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є фізичною особою - підприємцем, проживає за адресою: АДРЕСА_1, здійснює діяльність згідно: Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); Код КВЕД 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; Код КВЕД 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах; Код КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 11).

На підставі наказу ГУ Держпраці у Донецькій області № 913 від 03.08.2018 року "Про проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання ФОП ОСОБА_2." та направлення на проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання № 605/04-3/15-14-12 від 03.08.2018 року, посадовими особами ГУ Держпраці у Донецькій області здійснено інспекційне відвідування об'єкта, де здійснює господарську діяльність позивач (а.с. 61, 75).

07.08.2018 року відповідачем складено акт інспекційного відвідування № ДЦ743/554/АВ (а.с. 12-20).

В зв'язку з незгодою з актом інспекційного відвідування № ДЦ743/554/АВ від 07.08.2018 року, позивачем було подано відповідачу зауваження до акту (а.с.21-22).

30.08.2018 року заступником начальника Головного управління Держпраці в Донецькій області прийнято постанову № ДЦ 743/554/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу у сумі 111 690 грн. на позивача за порушення вимог ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП (а.с. 25-26).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо прийняття постанови від 30 серпня 2018 року № ДЦ 743/554/АВ/П/ТД-ФС від 30.08.2018 року про накладення на позивача штрафу у розмірі 111690, 00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року № 2694-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.

Відповідно до частини першої статті 38 цього Закону, державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ядерної та радіаційної безпеки; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства у сферах пожежної і техногенної безпеки; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Згідно до вимог частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Пунктом 1 "Положення про Державну службу України з питань праці", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Абзацом першим пункту 7 вказаного Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з абзацами 1 та 3 пункту 1 "Положення про Головне управління Держпраці у Донецькій області", затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 04 лютого 2016 року № 8, Головне управління Держпраці у Донецькій області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 15 пункту 4 вказаного Положення та підпунктом 15 пункту 4 "Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 року № 340, передбачено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) зокрема за додержанням законодавства з охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення.

За унормуванням статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V, заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування) здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, що визначено п. 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).

Згідно з підпунктами третім та четвертим п. 5 Порядку № 295, інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю.

Нормами п. 19 Порядку зазначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складають акт, і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Пунктом 20 Порядку визначено, що акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акту залишається в об'єкта відвідування.

Пункт 21 Порядку передбачає, що у разі, якщо об'єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід'ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об'єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Форма акту інспекційного відвідування затверджена наказом Міністерства соціальної політики України 18.08.2017 №1338. Форма акту містить зміст положення п.21 Порядку щодо строків подання зауважень до акту (не пізніше трьох робочих днів з дати його підписання), а також вказівку на те, що зауваження подаються окремо.

Пункт 27 Порядку вказує, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання № 605/04-3/15-14-12, 03.08.2018 року посадовими особами ГУ Держпраці у Донецькій області здійснено інспекційне відвідування місця, де здійснює господарську діяльність позивач.

При проведенні відповідачем інспекційного відвідування позивача ним вказано на порушення позивачем вимог законодавства про працю - ч.1, ч.3 ст. 24 КЗпП, а саме: допущення позивачем до роботи працівника без укладення трудового договору та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

Позивач не погодився із викладеною в акті інспекційного відвідування інформацією та подав відповідачу заперечення до акту інспекційного відвідування ДЦ743/554/АВ від 07.08.2018 року.

15.08.2018 року відповідачем надано позивачу відповідь на за № 04.3-13-6/8461-18 (а.с. 79).

Частинами першою та третьою статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України унормовано, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Приписами абзацу восьмого частини другої статті 265 КЗпП України встановлено: юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаним пунктом передбачено можливість накладення штрафу на підставі акту про порушення виявлене під час перевірки, а не під час інспекційного відвідування. Так, за приписами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Порядку здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295, інспекційне відвідування є формою державного контролю за додержанням законодавства про працю, а перевірка - формою державного нагляду.

Крім того, з аналізу змісту ст. 265 КЗпП України та положень Порядку № 509 вбачається, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та лише за умови встановлення факту вчинення порушення вимог частин першої та третьої статті 24 КЗпП України.

Стаття 21 КЗпП України, визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

З матеріалів справи не вбачається факту встановлення допущення позивачем до роботи ОСОБА_3 без належного оформлення трудових відносин. В матеріалах справи взагалі відсутні докази виникнення між позивачем та цією особою саме трудових відносин. Зокрема, доказів підпорядкування вказаної особи певному керівникові, контроль з його боку за його роботою, дотримання особою правил трудового розпорядку чи будь-яких інших організаційних документів, отримання заробітної плати, надання особі певних гарантій, у вигляді, наприклад, щорічної оплачуваної відпустки; встановлення скороченого робочого часу для певних категорій працівників; зниження норм праці для осіб, що належать до певних категорій; надання гарантійних і компенсаційних виплат та інших соціально-трудових пільг тощо, що могло б свідчити про наявність між позивачем та вказаною особою трудових відносин.

Навпаки, з пояснень ОСОБА_3 вбачається, що вона не є працівником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», а лише зайшла до подруги ОСОБА_4 і у той час, як остання вийшла, замінила її у якості продавця. Допомагала за власною ініціативою (а.с. 78).

З відеозапису також не вбачається доказів факту встановлення допущення позивачем до роботи ОСОБА_3 без належного оформлення трудових відносин.

Перебування ОСОБА_3 на території об'єкту, де здійснює свою господарську діяльність позивач, не є підтвердженням факту наявності трудових відносин між нею та позивачем.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на невідповідність вказаних в акті даних фактичним обставинам інспекційного відвідування. А саме: в акті вказано, що інспекційне відвідування відбулося в присутності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в той час як остання прибула вже наприкінці цього заходу, її підпис в акті теж відсутній і цей факт ніяким чином не оговорений. Як пояснив представник апелянта, акт складався поза межами об'єкта відвідування, бо його складання здійснюється з використанням комп'ютерної техніки. Однак, п. 19-22 постанови КМУ № 295 від 26 квітня 2017 р. «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає складання акту саме під час інспекційного відвідування і суд розцінює такі дії відповідача як порушення процедури проведення інспекційного відвідування. Хоча позивач і використала своє право подати 09.08.2018 року зауваження до акту (а.с. 12, 18,21-22, 79).

Дійсно, в акті інспекційного відвідування вказано, що воно зафіксовано засобами фото і відеотехніки, але особи всупереч вимогам ст. 307 ЦК України про вчинення такої дії не були попереджені.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень позивачем вимог ч. 1 та ч.3 ст. 24 КЗпП України.

Таким чином, відповідачем неправомірно було винесено спірну постанову, якою було порушено права позивача.

Доводи апелянта стосовно здійснення заміни неналежного позивача є необгрунтованими та не підтвердженими матеріалами справи. Якщо позивач у вступній частині позовної заяви не вказала перед прізвищем, що вона є фізичною особою-підприємцем, то це не є процесуальним порушенням.

Суд апеляційної інстанції вважає аргумент суду першої інстанції щодо не співмірності суми штрафу доходам позивача у даній ситуації недоречним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не доведено, що приймаючи спірну постанову він діяв правомірно.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 р. у справі № 0540/9314/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв